Jack Kerouac

On the Road

Copyright © 1955, 1957 by Jack Kerouac

Copyright renewed by Stella Kerouac, 1983

Copyright renewed by Stella Kerouac and Jan Kerouac, 1985

Translation © Otakar Kořínek, 1991

Design & Layout © Janka & Palo Bálik, 2016

Slovak edition © Artforum, 2016

Prvá časť

1

S DEANOM SOM SA SPOZNAL krátko nato, ako sa nám so ženou rozpadlo manželstvo. Práve som sa vylízal z vážnej choroby, o ktorej sa tu nejdem rozširovať, a keď, tak hádam len toľko, že mala čo robiť s tým nešťastným, otravným rozvodom a s mojím pocitom, že všetko je mŕtve, stojatá voda. S príchodom Deana Moriartyho sa začalo v mojom živote obdobie, ktoré možno nazvať životom na ceste. Predtým som často sníval, že vyrazím na západ, aby som videl, čo a ako, ale bolo to len také plánovanie, a nie a nie sa rozhýbať k činu. Dean je na takú cestu ideálny parťák, lebo sa vlastne na ceste narodil, keď jeho rodičia prechádzali v dvadsiatom šiestom cez Salt Lake City v starej rachotine do Los Angeles. Prvý raz som o ňom počul od Chada Kinga, ktorý mi ukázal pár jeho listov z polepšovne v Novom Mexiku. Strašne ma tie listy zaujímali, lebo v nich tak naivne a milo prosil Chada, aby mu vysvetlil Nietzscheho a ostatné úžasné intelektuálnosti, v ktorých je doma. Raz sme o jeho listoch debatovali s Carlom, a pritom padla otázka, či toho neobyčajného Deana Moriartyho niekedy spoznáme. Ale to je už dávno, ešte keď Dean nebol taký ako dnes, keď bol mladistvý delikvent, obostretý tajomstvom. Potom prišla správa, že Dean je z polepšovne vonku a mieri do New Yorku, vôbec prvý raz, a ešte sa trúsili reči, že sa práve oženil s akousi Marylou.

Raz som sa len tak poflakoval po univerzitnej štvrti a Chad s Timom Grayom mi povedali, že Dean býva v akejsi barabizni vo Východnom, teda španielskom Harleme. Prišiel vraj včera večer aj so svojou apartnou kosťou Marylou. Vystúpili z autobusu na Päťdesiatej avenue a hneď, kde by sa najedli, a rovno za rohom zapadli k Hektorovi a odvtedy bol Hektorov bufet pre Deana vrcholným symbolom New Yorku. Míňali tam peniaze na velikánske krásne koláče s polevou a na šľahačkové zákusky.

Dean celý čas hučal do Marylou veci ako: „Teraz sme, kočka moja, v New Yorku, a hoci som ti ešte nepovedal všetko, čo sa mi premlelo hlavou, kým sme prešli Missouri, a hlavne keď sme šli okolo polepšovne v Booneville, čo mi pripomenulo moje väzenské problémy, je absolútne jasné, že naše osobné nedoriešenosti v ľúbostnom živote musíme odložiť na neskôr a už aj začať myslieť na konkrétne životné plány…“ a tak ďalej, ako to už bolo v tom prvom období jeho štýlom.

S chalanmi sme sa vybrali do toho ich kvázi bytu a Dean nám prišiel otvoriť v trenírkach. Marylou vyskočila z postele, Dean ju poslal do kuchyne, asi urobiť kávu, a hneď spustil o svojich sexuálnych záležitostiach, lebo sex bol preňho jedinou a najposvätnejšou vecou v živote, hoci potil krv, aby naškrabal na živobytie a tak. Mal vo zvyku stáť s očami zapichnutými do zeme a v jednom kuse prikyvovať ako mladý boxer na trénerove inštrukcie za ustavičného „no jasné“ a „teda fakt“. Na prvý pohľad pripomínal mladého Gena Autryho – frajer, úzke boky, modré oči, pravý oklahomský prízvuk – vlasatý hrdina snežného západu. Veď aj krátko predtým, ako si vzal Marylou a prišiel na východ, robil na ranči Eda Walla v Colorade. Marylou bola pekná blondínka so záplavou prstienkov v mori zlatých kučier. Sedela na kraji postele s rukami spustenými v lone, zahmlené modré dedinské oči vypleštené do prázdna, lebo trčala v odpornom šedivom newyorskom byte, o akých počúvala na západe, a čakala tam ako Modiglianiho vyziabnutá surrealistická žena predĺžených tvarov v decentnej izbe. Bola chutnučká, to je fakt, ale inak strašne hlúpa a schopná príšerných vecí. Vtedy sme celú noc pili pivo, pretláčali sa rukami a debatovali až do svitania, a keď sme potom osprostení sedeli v sivom začínajúcom ráne pochmúrneho dňa a fajčili vajgle z popolníka, Dean nervózne vstal, zamyslene prešiel sem-tam a zahlásil, že najbližšie, čo treba, sú raňajky a pozametať, a urobí to Marylou. „Inými slovami, musíme sa rozhýbať, kočka moja, lebo inak to nebude ani z voza ani na voz a nebudeme nič vedieť a naše plány nenaberú konkrétny smer.“ Nato som odišiel.

Na druhý týždeň sa zveril Chadovi Kingovi, že sa od neho musí naučiť písať, aj keby sa čo robilo. Chad mu povedal, aby išiel za mnou, že spisovateľ som ja. Dean si medzitým zohnal robotu na parkovisku, posekal sa s Marylou v ich hobokenskom byte – prečo šli práve do Hobokenu, to vie len Pán Boh –, a Marylou sa tak naštvala a lomcovala ňou taká pomstychtivosť, že bežala k fízlom s akýmsi bláznivým vymysleným udaním a Dean sa musel z Hobokenu zdekovať. Nemal kde bývať. Hneď sa teda vydal do Patersonu v New Jersey, kde som býval s tetou, a keď som raz večer študoval, ozvalo sa zaklopanie a v tmavej predsieni stál Dean, ukláňal sa, servilne sa ošíval a vraví: „Ahoj, pamätáš si ma… Dean Moriarty… Prišiel som, aby si ma naučil písať.“

„A kde máš Marylou?“ spýtal som sa a on na to, že si zrejme vykurvila pár dolárov a vrátila sa do Denveru – „kurva jedna!“ Vypadli sme na pivo, lebo v obývačke sedela teta a čítala noviny a pred ňou sme nemohli hovoriť, o čom sme chceli. Iba raz pozrela na Deana, a to jej stačilo – vraj je to blázon.

V krčme som povedal Deanovi: „Počuj, boha tvojho, ja dobre viem, že si za mnou neprišiel len preto, aby si sa stal spisovateľom. A navyše o tom dokopy nič neviem. Len to, že sa na to musíš upnúť ako narkoman na drogu.“ A on na to: „Ale samozrejme, ja presne viem, ako to myslíš, a tieto problémy už aj mne napadli, ale mne ide o uvedomenie si tých faktorov, ktoré robia človeka závislým na Schopenhauerovej dichotómii pre vnútorne uvedomený…“ a tak ďalej v tom štýle, veci, z ktorých som nerozumel ani mäkké f a on už ani ten mäkčeň. Vtedy naozaj nevedel, o čom hovorí; bol to len mladý delikvent, celý divý do úžasnej predstavy, že sa stane pravým intelektuálom, a rád takým tónom a takými slovami rozprával, ale bez ladu a skladu, ako to odpočúval od „pravých intelektuálov“ – lenže pozor, v ostatných veciach nebol ani zďaleka taký naivný a stačilo mu pár mesiacov s Carlom Marxom, aby sa dostal komplet do obrazu vo výrazoch a žargóne. Na ostatných úrovniach bláznovstva sme sa však zhodli a pristal som, že môže ostať u mňa, kým si nenájde prácu, a ďalej sme sa dohodli, že niekedy vyrazíme na západ. To bolo v zime roku 1947.

Raz večer, keď u nás dovečeral – to už mal tú prácu na parkovisku v New Yorku –, sa mi naklonil cez plece, ako som odušu klepal do stroja, a vraví: „Rýchlo, kamarát, tie baby nepočkajú, švihni si.“

„Vydrž chvíľu, hneď to bude, len čo dokončím túto kapitolu,“ a bola to jedna z najlepších kapitol v celej knihe. Potom som sa nahodil a vyrazili sme do New Yorku za kočkami. Keď sme v autobuse prechádzali prízračnou fosforeskujúcou prázdnotou Lincolnovho tunela, vrážali sme do seba, rozhadzovali sme rukami, vykrikovali na seba a v kuse čosi mleli a na mňa sa začala prenášať tá jeho strelenosť. Dean bol jednoducho strašne zbláznený do života, a hoci bol hochštapler, okolie balamutil iba preto, lebo chcel naplno žiť a dostať sa do styku s ľuďmi, pre ktorých by bol inak vzduch. Balamutil aj mňa a ja som to vedel (bývanie, strava, „naučiť sa písať“ a tak ďalej) a on vedel, že to viem (to bol základ nášho vzťahu), ale mne to bolo jedno a vychádzali sme fajn – nijaké lezenie na nervy, nijaké obskakovanie, obchádzali sme sa po špičkách ako dvaja noví, duševne spriaznení priatelia. Postupne som sa od neho učil toľko, koľko sa podľa všetkého učil on odo mňa. Pokiaľ ide o moje písanie, vravel: „Do toho, do toho. Robíš to senzačne!“ Díval sa mi cez plece, keď som písal, a vykrikoval: „Jasné! To je ono! Tak! Pánabeka! Človeče!“ a „Fí!“ a utieral si vreckovkou tvár. „Chlapče, toľko toho treba urobiť, toľko napísať. Ale už len ako začať, odkiaľ, aby sa to dostalo na papier, aby sa človek nedal zabrzdiť umiernenosťou a mindrákmi, vieš, literárnymi zábranami a gramatickými strašiakmi…“

„To sedí, kamarát, na chlp presne sedí, čo si povedal,“ a badal som akési posvätné záblesky v tom jeho nadšení a víziách, ktoré opisoval s takým strhujúcim zápalom, že sa ľudia v autobuse začali obzerať, aby videli toho „cvoka v tranze“. Na západe prežil tretinu života v biliardových herniach, tretinu v base a tretinu v knižniciach. Bolo ho vídať, ako uháňa po zasneženej ulici do herne, bez čiapky, pod pazuchou knihy, alebo ako sa škriabe po stromoch do podkrovných izbičiek kamošov, kde celé dni čítal, alebo sa skrýval pred fízlami.

Dorazili sme do New Yorku – už som zabudol, čo a ako, ale mali to byť dve černošky, lenže tam neboli. Dean si s nimi dohovoril večeru, ale neukázali sa. Zaskočili sme teda na jeho parkovisko – mal tam búdu, kde sa prezliekol, pred puknutým zrkadlom sa vyštafíroval a vypadli sme. A v ten večer sa spoznal s Carlom Marxom. Keď sa tí dvaja stretli, stalo sa čosi úžasné. Dve posadnuté duše, a hneď si padli do rany. Pár prenikavých očí hľadel do iného páru prenikavých očí – hochštapler-svätec s rozžiarenou dušou a zádumčivý hochštapler-básnik s temnou dušou, to ako Carlo Marx. Od tej chvíle som vídal Deana veľmi málo a trocha ma to aj mrzelo. Ich energie sa zrazili strmhlav, ja, proti ním nemehlo, som s nimi nevládal držať krok. Vtedy sa začal bláznivý vír toho, čo malo prísť, vír, ktorý strhne všetkých mojich kamošov a moje poskromné príbuzenstvo do veľkého prašného mračna nad Americkou nocou. Carlo mu rozprával o Bullovi Leeovi, o Elmerovi Hasselovi a o Jane – o Bullovi Leeovi, ktorý v Texase pestoval marihuanu, o Hasselovi z Rikerovho pajzlu a o Jane, ktorá blúdila po Times Square nafetovaná benzedrínom s dcérkou v náručí, a nakoniec skončila v ústave Bellevue. Dean zasa rozprával Carlovi o neznámych ľuďoch zo západu, ako bol Tommy Snark s konskou nohou, expert na biliard, kartár a podivný svätý. Rozprával mu o Royovi Johnsonovi, Edovi Dunkelovi, o kamošoch z detstva, z ulice, o svojich nespočetných frajerkách a búrlivých žúroch, o pornofotkách. O svojich hrdinoch, hrdinkách, dobrodružstvách. Hnali sa spolu po ulici, všetko okolo seba hltali v prvotnom zápale, ktorý neskôr tak posmutnel, zjasnozrivel, sprázdnel. Ale v tej chvíli tancovali ulicami ako dvaja pojašenci a ja som sa vliekol za nimi, ako sa vlečiem celý život za ľuďmi, ktorí ma zaujímajú, lebo pre mňa existujú len blázni, ľudia zbláznení do života, zbláznení do debát, zbláznení do spasenia, dychtiaci, aby mali všetko hneď a naraz, ľudia, ktorí nikdy nezívajú a nehovoria všednosti, ale horia, horia, horia, ako tie prenádherné žlté rímske ohňostroje, rozprskujúce sa tisíckami pavúčích nôh medzi hviezdami a uprostred modro vzbĺknu a všetci vzdychajú: „Ááách!“ Ako to volali takých mladých ľudí v Goetheho Nemecku? Dean sa strašne chcel naučiť od Carla písať – to už o ňom viete – a preto naňho útočil svojou širokou vášnivou dušou, akú môže mať len hochštapler. „Carlo, počkaj, nechaj aj mňa niečo povedať – počúvaj, ja tvrdím…“ Nevidel som ich asi dva týždne a za ten čas stmelili svoj vzťah celodenno-celonočnými debatami do diabolských rozmerov.

Potom prišla jar, najlepší čas na cestovanie, a všetci z našej roztrúsenej partie sa niekam chystali. Ja som drel na románe, a keď som nalomil polovičku – po ceste na juh, kde sme s tetou navštívili brata Rocca –, bol som konečne pripravený vyraziť prvý raz na západ.

To už bol Dean preč. S Carlom sme ho odprevadili na autobusovú stanicu na Tridsiatej štvrtej. Na poschodí tam mali automat, ktorý robil za štvrť dolára fotku. Carlo si dal dolu okuliare a vyzeral zlovestne. Dean si urobil záber z profilu a celkovo vyzeral vyplašene. Ja som sa dal zobrať spredu a vyzeral som ako tridsaťročný Talian, ktorý zabije každého, kto sa slovom dotkne jeho matky. Túto fotku si Carlo s Deanom rozrezali žiletkou napoly a každý si schoval svoju polovičku do peňaženky. Dean si dal na tú veľkú cestu späť do Denveru riadny vychádzkový oblek, aké sa nosia na západe. Prvýkrát sa v New Yorku odviazal a teraz odchádza. Hovorím odviazal, aj keď vlastne len drel ako kôň na parkovisku. Najfantastickejší parkmajster na svete, zacúva šesťdesiatkou do štrbiny a zastaví na prst pred múrom, vyskočí, preletí medzi blatníkmi, skok do ďalšieho auta, na dlani ho osemdesiatkou otočí a šup s ním zadkom medzi dve autá, hup von, zaparkuje auto s húkaním tak, že sa ešte dlho kyvoce, keď z neho vystrelí, potom behom ako šprintérska hviezda k búdke po kupóny, podá kupón, naskočí do auta, čo práve prišlo, keď majiteľ ešte ani dobre nie je vonku, doslova popod neho vletí dnu, keď ten ešte vystupuje, vyrazí a dvere sa samy pribuchnú a páli k najbližšiemu voľnému miestu, oblúk, fuk dnu, brzda, von, do behu; takto robil bez prestávky osem hodín v noci, večerná špička a podivadelná špička, v umastených nohaviciach, v rozstrapkanom, kožušinou podšitom kabátci a deravých pleskotajúcich poltopánkach.

Teraz má na spiatočnú cestu nový oblek, modrý s tenkým prúžkom, vesta a tak – jedenásť dolárov na Tretej avenue, aj s hodinkami na retiazke, a kufríkový stroj, na ktorom začne písať v denverskom penzióne, len čo zoženie robotu. Na rozlúčku sme si dali u Rikera na Siedmej avenue párky s fazuľou a potom Dean nasadol do autobusu s nápisom Chicago a odfrčal do noci. A bol preč, ten náš kovboj zo západu. Sľúbil som si, že sa tiež vydám tým smerom, keď jar poriadne zakvitne a otvorí sa zem.

Takto sa teda začala celá moja skúsenosť zo života na ceste, a veci, ktoré ma čakali, sú také úžasné, že ich nemôžem nerozpovedať.

Áno, Deana som chcel lepšie spoznať – aj preto, že som bol spisovateľ a potreboval som nové zážitky, aj preto, že moje poflakovanie po univerzitnej štvrti už nikam neviedlo a ohlupovalo ma, ale hlavne mi Dean pripomínal aj napriek rozdielnosti našich pováh mnohých dávno stratených bratov; pri pohľade na jeho trpiacu vychudnutú tvár s mohutnými bokombradami a na jeho napätý, svalnatý, upotený krk sa mi vybavili chlapčenské roky na smetiskách a bagroviskách Patersonu a brehy rieky Passaic. Ušpinené pracovné handry mu priliehali k telu tak elegantne, že lepšie by človek nepochodil ani v módnom salóne, a vyslúžiť si môže takú garderóbu len od veľkej krajčírky Prírody, ako si ju vyslúžil Dean svojím strastiplným životom. V jeho nadšenom hovore som opäť počul hlasy dávnych druhov a bratov spod mostov, medzi motorkami, pri šnúrach s rozvešanou bielizňou v susedstve a za malátnych popoludní na priedomiach, keď chalani brnkali na gitarách, kým ich starší bratia už zarezávali vo fabrikách. Moji terajší kamaráti boli všetko „intelektuáli“ – nietzscheovský antropológ Chad, Carlo Marx s hlbokým, vážnym, nápadným hlasom, ktorým prednášal surrealistické vyšinutosti. Bull Lee s ťahavou rečou, zo zásady proti všetkému a všetko kritizujúci – alebo nedopečení kriminálnici ako Elmer Hassel s večne otráveným úškľabkom či Jane Leeová, to isté razenie, rozvalená na gauči s orientálnou prikrývkou a ohŕňajúca nos nad New Yorkerom. Ale Dean, to bolo čosi iné, jeho inteligencia bola absolútne logická, oslnivá a dôsledná, bez nudnej intelektuálčiny. Jeho „kriminalita“ negánila, nevrčala; bolo to búrlivé áno americkej radosti, bol v tom západ, západný vietor, óda na prérie, čosi nové, dlho prorokované, dlho očakávané (nerobil nič iné, iba z bujarosti kradol autá, aby sa mohol schuti povoziť). A navyše všetci moji newyorskí kamaráti boli opozičníci, stavali sa do pochmúrnej pozície boriteľov spoločnosti, oháňali sa únavnými knihomoľskými, politickými či psychoanalytickými dôvodmi, prečo to treba urobiť, kým Dean si touto spoločnosťou svišťal posadnutý chlebom a láskou; nestaral sa, čo a ako, „stačí mi zbaliť kočku, kamoš, len nech má medzi nohami riadnu výbavu“ a „stačí, keď sa môžeme napchať, kamoš, chápeš? Som hladný, strašne vyhladnutý, poď, ide sa jesť, už aj!“ –, a tak sme vyrazili jesť, jedno ako, jedno kam, lebo ako vraví Kazateľ: „To je tvoj údel pod slnkom.“

Západný pobratim slnka, tento Dean. Teta mi prorokovala, že sa s ním dostanem do malérov, lenže ja som počul nové volanie a videl nové obzory a veril som v svoju mladosť; a dajaký ten malér alebo aj to, že ma Dean nakoniec zavrhne ako kamaráta, že ma nechá plávať, ako sa stalo neskôr, že ma nechá hladného a chorého – čo na tom? Bol som mladý spisovateľ a chcelo sa mi vzlietnuť.

Vedel som, že kdesi týmto smerom budú kočky, budú fatamorgány, bude všetko; kdesi týmto smerom mi niekto podá perlu.

2

Z VETERÁNSKEJ PODPORY som si našetril dákych päťdesiat dolárov a v júli 1947 som bol pripravený vyraziť na západ. Od kamaráta Remiho Boncoeura zo San Francisca som dostal list, aby som prišiel, že sa spolu najmeme na loď okolo sveta. Vraj ma bez problémov dostane do strojovne. Odpísal som, že budem spokojný s hocijakou nákladnou loďou, len keď sa párkrát preveziem po Pacifiku a zarobím si dosť, aby som vyžil u tety, kým dorazím knihu. Remi písal, že býva v Mill City v akomsi baraku a že uňho budem mať fúru času na písanie, kým si odbavíme všetky ceremónie s najatím na loď. Žije s kočkou, ktorá sa volá Lee Ann; vie vraj fantasticky variť a vôbec, všetko bude klapať. S Remim sme boli spolužiaci z prípravky na univerzitu; bol Francúz, vyrástol v Paríži a bol to prvotriedny cvok – ale aký cvok, to som mal ešte len spoznať. Čaká ma o takých desať dní. Teta s cestou na západ vrelo súhlasila. Povedala, že mi prospeje, celú zimu som vraj drel a stále trčal doma; dokonca nebola proti, ani keď som jej povedal, že budem musieť sem-tam stopovať. Len mi kládla na srdce, aby som sa vrátil celý. V jedno ráno som teda naposledy odhrnul pohodlné prikrývky, na stole som nechal hrubý, dopoly napísaný román a s päťdesiatimi dolármi vo vrecku a s vakom, do ktorého som nahádzal zopár nevyhnutností, som vyrazil smer Pacifik.

Predtým som mesiace preležal v mapách, ba aj knihy o prvých priekopníkoch som čítal a vychutnával názvy ako Platte, Cimarron a podobne, a na automape som objavil červenú čiaru, ktorá sa volala cesta č. 6 a viedla z výbežku Cape Cod až do Ely v Nevade, odkiaľ sa spúšťala k Los Angeles. Tej sa budem držať až do Ely, povedal som si a sebavedome som vyrazil. Lenže, aby som sa na ňu dostal, musel som na sever do Medvedích hôr. S plnou hlavou plánov, čo budem podnikať v Chicagu, v Denveri a nakoniec v San Fran, som nasadol na Siedmej avenue na metro a odviezol som sa až na konečnú na Dvestoštyridsiatej druhej ulici, kde som presadol na električku do Yonkersu. V centre Yonkersu som sadol na predmestskú električku, ktorá ma zaviezla na okraj mesta k východnému brehu Hudsonu. Ak hodíte ružu do tajomného prameňa Hudsonu v Adirondackských horách, pomyslite si na všetky miesta, ktorými preteká na večnej púti k moru – predstavte si úchvatné Hudsonské údolie. Začal som stopovať. Na päť ráz som sa s prestávkami dostal k vytúženému Medvediemu mostu, kde sa z Nového Anglicka oblúkom napája šestka. Keď som tam vystúpil, spustila sa prietrž mračien. Bol som v horách. Šestka križovala rieku, stáčala sa po kruhovom objazde a mizla v divočine. Nielenže tam nič nechodilo, ale dážď sa valil po celých vedrách a ja som sa nemal kde ukryť. Rozbehol som sa pod skupinu borovíc, ale vôbec to nepomohlo. Začal som vykrikovať, nadávať si a tĺcť sa do hlavy, aký som tupý idiot. Bol som šesťdesiat kilometrov severne od New Yorku, celou cestou ma škrelo, že v tento veľký úvodný deň mierim na sever namiesto na vysnívaný západ a teraz trčím tu, na najsevernejšom hrbe. Rozbehol som sa k pol kilometra vzdialenej opustenej benzínovej pumpe v chutnom anglickom štýle a prilepil som sa k stene pod deravé ríny. Nado mnou burácalo, drsné rozoklané Medvedie hory mi zasypávali hlavu hromobitím, pri ktorom sa ma chytala bohabojnosť. Okolo som videl iba zahmlené stromy a tiesnivú divočinu dvíhajúcu sa do mračien. „Kristaboha, čo tu vlastne robím!“ rozčuľoval som sa a srdce mi pišťalo za Chicagom. „Ako sa tam teraz majú, užívajú si, a bezo mňa, boha, kedy tam už budem!“ – a tak ďalej. Pri opustenej pumpe konečne zastavilo auto; muž a dve ženy zapichli oči do mapy. Odlepil som sa od steny a začal som v tom daždi divo gestikulovať. Tí vnútri sa radili. Vyzeral som, samozrejme, ako dajaký šialenec, vlasy zmáčané, topánky premočené. Mimochodom, topánky, ja somár korunovaný som si obul mexické huaraches, také povrázkové nič, rešetá, vyložene nevhodné do americkej daždivej noci a na tvrdé nočné hradské. Nakoniec ma vzali do auta a odviezli späť – bože, späť! – do Newburgu, ale uznal som, že je to lepšie, ako tvrdnúť celú noc v divých Medvedích horách. „A okrem toho po šestke nič nechodí,“ povedal muž za volantom. „Ak chcete do Chicaga, najlepšie to máte cez Hollandov tunel v New Yorku a potom na Pittsburgh,“ a ja som vedel, že má pravdu. Všetko to posral ten môj sen, ten stupídny nápad, zrodený v závetrí teplučkej izby, že najlepšie bude strihnúť si to Amerikou po jedinej červenej čiare a nepreskakovať cik-cak z jednej cesty na druhú.

V Newburgu prestalo pršať. Došiel som k Hudsonu a do New Yorku som musel ísť autobusom s výpravou učiteľov, ktorí sa vracali z víkendu v horách – v jednom kuse kecali a mleli, a ja som si v duchu nadával za všetok prešustrovaný čas a peniaze a pritom som zúril, chcel si na západ, a tu máš, celý deň a noc sa motáš hore, dolu, na sever, na juh, akoby si sa nevedel rozkývať. A zaprisahal som sa, že zajtra budem v Chicagu aj keby čo, a aby som si to pozichroval, sadol som na chicagský autobus, za čo som vyklopil skoro všetky peniaze, ale to mi bolo srdečne fuk, len keď budem zajtra v Chicagu.

3

BOLA TO NORMÁLNA CESTA autobusom, deti mrnčali, slnko pražilo a v každom pensylvánskom mestečku pristupovali vidiečania, až sme sa dostali na ohijské roviny a z cesty začalo odsýpaf, hore popri Ashtabule a nocou krížom cez Indianu. Do Chicaga som sa dostal skoro ráno, v YMCE som si vzal izbu a zaľahol som s pár dolármi vo vrecku. Do ulíc som vyrazil po riadnom celodennom spánku.

Od Michiganského jazera vial vietor, v Loope znel bop, a ja som podnikal dlhé potulky po South Halstede a North Clarku a po polnoci ešte jednu pešiu túru po zapadnutých uličkách, kde ma sledovalo policajné auto ako podozrivé indivíduum. Amerikou letel v tých časoch bop, bol rok 1947. Džezmeni v Loope fúkali, ale pôsobili uťahane, pretože bop bol práve kdesi na polceste medzi ornitologickým obdobím Charlesa Parkera a ďalším obdobím, ktoré sa začalo Milesom Davisom. A ako som tam posedával a počúval túto hudbu noci, ktorú sme v bope všetci videli, myseľ mi blúdila po všetkých kamošoch roztratených po Štátoch z jedného konca na druhý, ale pritom sme všetci boli na jedinej obrovskej periférii a všetci sme robili čosi zúfalé a strelené. Na druhý deň popoludní som vlastne prvýkrát v živote vykročil na západ. Bol teplý a nádherný deň, ako vyšitý na stop. Aby som sa vymotal z nemožných spletitostí chicagskej premávky, vyviezol som sa autobusom do Jolietu, minul som jolietskú basu, za ňou som prešiel ošarpanými uličkami s listnatými stromami a hneď za mestom som sa zapichol na cestu. Z New Yorku až do Jolietu autobusom a vyše polovička financií v ťahu.

Prvým stopom bol nákladiak s červenou vlajkou, naložený dynamitom, ktorý ma dopravil päťdesiat kilometrov do šíreho zeleného Illinoisu a šofér mi ukázal miesto, kde sa šestka, po ktorej sme šli, pretína so šesťdesiatšestkou, kým obidve nevystrelia do neuveriteľných diaľav západu. V prícestnom bufete som do seba hodil jablčný závin a zmrzlinu a okolo tretej mi zastavila žena v malom kupé. Pobehol som za ním a srdce mi skákalo od prudkej radosti. Ale bola to žena v stredných rokoch, už matka syna v mojich rokoch a otázka znela, či by som jej nepomohol so šoférovaním do lowy. Že či! Odtiaľ je do Denveru kúsok, a keď raz budem v Denveri, môžem si vydýchnuť. Prvé hodiny šoférovala ona a potom, že si musíme prezrieť akýsi starý kostol, ako keby sme boli turisti alebo čo, a zvyšok Illinoisu cez Rock Island až do Davenportu v lowe som odšoféroval ja. V Rock Islande som prvý raz v živote uzrel svoju milovanú Mississippi, v letnom opare vyprahnutú, s nízkym stavom vody a velikánskym omamujúcim smradom, páchnucim ako rozboľavené telo samej Ameriky, ktoré jej voda omýva zhora nadol. Rock Island – to sú koľajnice, baraky, neveľké centrum; a cez most do Davenportu, mesta rovnakého razenia, kde bolo v teplom stredozápadnom vzduchu cítiť piliny. Pani tu odbočovala do svojho iowského domova a ja som vystúpil.

Už zapadalo slnko. Obrátil som do seba pár studených pív a vydal som sa na kraj mesta, kusisko ako hrom. Chlapi sa vracali autami z práce, na hlavách železničiarske čiapky, bejzbalové čiapky a vôbec, všelijaké čiapky, a vyzeralo to presne ako v hociktorom inom meste, keď sa ľudia vracajú z práce. Jedno auto ma vyviezlo na kopec a nechalo ma na pustej križovatke, za ktorou sa začínala préria. Bolo tam nádherne. Jediné, čo tu chodilo na kolesách, boli kravské povozy; farmári si ma podozrievavo premeriavali a vozy hrkotali ďalej, kravy sa vracali domov. Po nákladiakoch ani stopy. Okolo prefrnklo pár osobákov. Prehnala sa stará rachotina s výkonným motorom a v nej chlapčisko s vejúcou šatkou. Slnko už zapadlo a ja som tam stál v červenkastej tme. Dostal som strach. Nikde ani svetielka, lowa sa topila v tme. O minútu ma nikto nezbadá. Našťastie mi zastavil chlap, vracajúci sa do Davenportu, a vzal ma späť. Lenže som bol zasa tam, odkiaľ som vyrážal.

Šiel som si sadnúť na autobusovú stanicu, kde som chcel pošpekulovať nad situáciou. Zjedol som ďalší závin so zmrzlinou; nič iné som vlastne celou cestou nejedol, ale vedel som, že je to výživné, a bolo to, samozrejme, chutné. Povedal som si, že to risknem. Sadol som na autobus, ale ešte predtým som si pol hodiny pásol oči na čašníčke v staničnom bufete, a odviezol som sa na kraj mesta, ale tentoraz blízko k benzínkam. S hukotom sa tu hnali mohutné nákladiaky – vvvham! – a netrvalo ani dve minúty, keď jeden zatiahol na krajnicu a zastavil. Rozbehol som sa za ním a duša mi výskala. A ten šofér – chlapisko s vyvalenými očami a hrubým, chrapľavým hlasiskom, do čohosi tresol, do čohosi kopol, aby uviedol tú nádheru do pohybu, a mňa si skoro nevšímal. A chvalabohu, aspoň som mohol dať pohov svojej ustatej duši, lebo najotravnejšie na stopovaní je, že musíte viesť rozhovory s fúrou ľudí, aby nemali pocit, že spravili chybu, keď vám zastavili, ba ešte ich skoro aj zabávať, čo je veľké vypätie, najmä keď idete v jednom kuse a nemáte v úmysle prespávať v hoteloch. Šofér hulákal, aby prekričal rev motora, a mne stačilo zahulákať niečo naspäť a obaja sme boli spokojní. Hasil si to tou obludou rovno do lowa City a pritom vyrevoval do popuku historky o tom, ako opláchol policajtov v mestách, kde mali hlúpe obmedzenie rýchlosti, a každú zakončil slovami: „Mne teda tie hovädá ušaté kocúra nevytrú!“ Keď sme vchádzali do lowa City, zbadal za nami ďalší nákladiak, a keďže v lowa City odbočoval, zablikal zadnými svetlami na toho druhého a spomalil, aby som mohol vyskočiť, čo som pohotovo urobil, a ten druhý, ktorý túto rošádu pochopil, mi zastavil a v sekunde som bol v ďalšej velikánskej kabíne vysoko nad cestou, celý žeravý na ďalšie stovky kilometrov nocou – a šťastný ako blcha! Nový šofér bol takisto strelený ako prvý, tiež toľko hulákal, a ja som sa len pohodlne oprel a viezol som sa. V diaľke pod hviezdami, za iowskými prériami a rovinami Nebrasky som už videl svoj Denver, svoju zasľúbenú zem, a ešte ďalej za ním a ešte zreteľnejšie San Francisco, dva drahokamy v čiernej noci. Chlapík si to hasil ako čert a pár hodín chrlil jednu historku za druhou, až nakoniec zastavil v jednom iowskom mestečku, kde nás o niekoľko rokov zadržali s Deanom v cadillaku, lebo sa im zdal ukradnutý, a na sedadle si pár hodín schrupol. Ja som si tiež schrupol a potom som sa pustil na malú prechádzku okolo opustených múrov, kde-tu osvetlených lampou; všetky uličky ústili do rozprestretej prérie, kde voňalo v nočnej rose kukuricou. Na svitaní sa šofér strhol a bol hore. Vyrazili sme a po hodine sa vynoril v diaľke nad zelenými kukuričnými poľami dym z Des Moines. Šofér sa tu chcel naraňajkovať, ale pekne lážo-plážo, a tak som sa zobral a tých päť-šesť kilometrov do mesta som sa pustil pešo. Zastavili mi dvaja chalani z lowskej univerzity; bolo zvláštne sedieť vo fungl novom komfortnom voze a počúvať ich rozhovor o skúškach a pritom si to švihať ako po masle k mestu. Už som potreboval poriadny celodenný spánok. Zaskočil som do YMCY, ale nemali nič voľné, a tak som sa dal viesť inštinktom popri koľajniciach – v Des Moines je ich požehnane – a zakotvil som v ošarpanom hotelíku pri lokomotívnej točni a celý deň som prespal na veľkej čistej tvrdej bielej posteli v izbe so sviňačinkami, vyrytými do steny pri vankúši, a stiahnutou otrhanou žltou roletou, aby nebolo vidieť zadymenú remízu. Prebudil som sa, keď slnko červenelo; bola to jedna z nevšedných chvíľ v mojom živote, strašne zvláštny moment, keď som nevedel, kto som – ďaleko od domova, zmátožený a ubitý cestovaním, v lacnej hotelovej izbe, kde som nikdy predtým nebol, zvonku doliehalo syčanie pary, okolo mňa pukalo staré drevo, na poschodí bolo počuť kroky, hľadel som na vysoký popraskaný strop a celých pätnásť sekúnd som fakt nevedel, kto som. Ale nebál som sa; bol som jednoducho ktosi iný, cudzí človek, celý môj život bol mrákotný, život ducha. Bol som na polceste Amerikou, na deliacej čiare medzi východom svojej mladosti a západom svojej budúcnosti, a možno práve preto sa ten zvláštny červený podvečer vyskytol práve tam a práve vtedy.

No musel som ďalej, na dlhé rozjímačky nebolo času, tak som vzal vak, starému hotelierovi pri pľuvadle som povedal čau a šiel som sa najesť. Dal som si jablčný závin a zmrzlinu –, čím dlhšie som bol v lowe, tým to bolo lepšie, záviny väčšie a zmrzlina výdatnejšia. A kočky, kam som v to popoludnie hodil oči, tam ich bol celý húf, a krásnych – vracali sa domov z gymnázia – lenže teraz som nemal na také radovánky čas, ale sľúbil som si, že si niečo zbalím v Denveri. Bol tam už Carlo Marx, bol tam Dean, boli tam Chad King s Timom Grayom, bolo to ich rodné mesto; bola tam Marylou a donieslo sa mi do uší o celej veľkej partii, kam patril Ray Rawlins a jeho krásna blond sestrička Babe Rawlinsová, potom dve čašníčky, sestry Bettencourtové, ktoré poznal Dean, a bol tam dokonca Roland Major, môj starý kumpán od pera. Na všetkých som sa tešil, žil som v radostných predtuchách. Preto boli pre mňa tunajšie kočky vzduch, a to sú v Des Moines najkrajšie na svete.

Zastavil mi chlapík v akejsi pojazdnej dielni, bol to nákladiak naprataný všelijakým vercajgom, kde sa šoférovalo postojačky ako moderní mliekari, a vyviezol ma na dlhý kopec, kde ma hneď vzal farmár so synom, ktorí išli do Adelu. Tam som narazil pod vysokým brestom pri benzínke na iného stopára, typického Newyorčana, Íra, ktorý sa donedávna živil ako šofér poštárskeho auta, ale sekol s tým a bol na ceste do Denveru za dievčaťom a novým životom. Vyzeral, že z New Yorku pred niečím uteká, a najskôr pred políciou. Bol to taký tridsaťročný ksicht s červeným nosom, notorik ako vystrihnutý a inak by ma bol nudil, lenže sa mi strašne žiadal hocijaký ľudský kontakt. Mal otrhaný sveter a vygajdané nohavice a ako batožinu nič moc – zubnú kefku a pár vreckoviek. Vraj aby sme stopovali spolu. Mal som povedať nie, lebo na ceste sa vynímal všelijako, len nie slušne. Ale ostali sme spolu a chytili sme mlčanlivého chlapíka, ktorý nás vzal do Stuartu a tam sme stvrdli. Stáli sme pred vlakovou zastávkou a do západu slnka čakali na autá smerujúce na západ, dobrých päť hodín, a zabíjali sme čas ako sme vedeli, najprv každý povedal niečo o sebe, potom sa on vytasil so všelijakými prasačinami a nakoniec sme len tak kopali do kameňov a strelene hulákali a pokrikovali. Bola tu nuda na šľaktrafenie. Povedal som si, že reskírujem dolár na pivo; zašli sme do najbližšej krčmy a zopár sme ich zdolali. Dal si do nosa, ako si dával doma na svojej Deviatej avenue, a rozjarene mi hulákal do ucha svoje nízke sny o živote. Už mi bol trocha sympatickejší, samozrejme nie preto, že by to bol dobrý chlap – čo bol, ako sa neskôr ukázalo – ale že sa vedel pre všetko nadchnúť. Potme sme sa doštrachali naspäť na cestu a zase nikde nič, nijaký stop a ani nič moc nechodilo. Tak to šlo do tretej v noci. Skúšali sme spať na lavičke pri vlakovej zastávke, ale bohviekoľko sme nenaspali, lebo celú noc tam cvakal telegraf a každú chvíľu duneli ťažké nákladné vozne. Nevedeli sme, ako sa na ne naskakuje, lebo sme to nikdy predtým nerobili a nevedeli sme ani to, či idú na východ alebo na západ a či sú najlepšie dobytčiaky, plošináky alebo odmrazené chladiarenské vozne. Keď teda krátko pred svitaním prišiel autobus do Omahy, hopli sme doň a pridali sa k pospávajúcim pasažierom – zaplatil som aj zaňho. Volal sa Eddie. Pripomínal mi vzdialeného bratanca z Bronxu. Preto som to s ním ťahal. Akoby som bol so starým kamošom, s usmievavou, dobrosrdečnou dušou, s ktorou je psina.

Na svitaní sme dorazili do Council Bluffs; pozrel som von. Celú zimu som čítal o veľkých vozových kolónach, ktoré práve tu zastavovali a radili sa, ako ďalej, kým vyrazili na Oregon a Santa Fe. Dnes tu boli iba pekné predmestské domčeky, jeden taký, druhý onaký, porozkladané v pochmúrnom sivom brieždení. A potom prišla Omaha a – prisámbohu! – prvý kovboj, ktorého som v živote uzrel, šinul sa okolo skľučujúceho múru veľkoskladu mäsa, na hlave velikánsky klobúk, na nohách vysoké kožené čižmy, vyzeral ako hociktorý ksicht z východu, ktorý sa za rána ťahá mestom, okrem toho ohodenia. Vystúpili sme z autobusu a pešo sme sa pustili do kopca, do dlhočizného kopca, ktorý počas tisícročí nahrnula mohutná Missouri a pozdĺž ktorého sa rozkladá Omaha, a vyšli sme do šíreho kraja a začali stopovať. Kúsok nás zviezol bohatý rančer v kovbojskom klobúku a ten povedal, že údolie rieky Platte je rovnako veľké ako nílske údolie v Egypte, a ako to vravel, díval som sa na veľké stromy v diaľke, hadiace sa v zástupoch spolu s jej korytom a na rozľahlé zelené polia okolo, a skoro som mu dal za pravdu. Ako sme tam potom stáli na križovatke a začalo sa zaťahovať, zavolal na nás iný kovboj, vysoké chlapisko, ale v skromnejšom klobúku, a chcel vedieť, či niektorý vieme šoférovať. Eddie, samozrejme, vedel a na rozdiel odo mňa mal vodičák. Kovboj mal dve autá, ktoré viezol domov do Montany. Žena ho čakala v Grand Islande, kam sme mu mali s jedným autom pomôcť, a tam že si ho ona už vezme. Odtiaľ odbočujú na sever a až potiaľ s ním môžeme. Bolo to dobrých stopäťdesiat kilometrov na územie Nebrasky a jasné, že sme na to skočili. Eddie šiel sám a ja s kovbojom za ním a sotva sme boli za mestom, Eddie na to z bujnosti skočil a rozpálil to na stopäťdesiatku. „Krucinál, čo ten chlapčisko robí!“ zahrešil kovboj a vyrazil za ním. Začalo to pripomínať preteky. Už som si aj myslel, že Eddie mu chce s autom ufrngnúť – čo podľa všetkého aj chcel – ale kovboj sa ho držal a s vytrubovaním sa naňho zavesil. Eddie spomalil. Kovboj mu trúbením naznačil, aby zastavil. „Krucinál, chlape, chceš dostať v tej rýchlosti šúsdefekt? Nevieš jazdiť pomalšie?“

„Ale boha, to som naozaj šiel stopäťdesiat? Na tej rovnej ceste sa to ani nezdalo.“

„Tak si daj trocha pohov, aby sme sa dostali do Grand Islandu celí.“

„No dobre.“ Znova sme sa pohli. Eddie sa upokojil a je celkom možné, že ho bralo na spanie. Tak sme prešli stopäťdesiat kilometrov Nebraskou, sledujúc kľukatú Platte so zelenajúcimi sa poľami.

„Za krízy som aspoň raz mesačne chodil na nákladných vlakoch,“ začal kovboj. „V tých časoch si videl na plošinákoch a v dobytčiakoch stovky chlapov, a neboli to len obyčajní flákači, ale skoro všetko chlapi bez roboty, ktorí chodili z miesta na miesto a niektorí sa len tak túlali. Ja som takto pochodil celý západ. Brzdári dali vtedy pokoj. Ako to chodí dnes, to neviem. Nebraska je nanič. V polovici tridsiatych rokov tu bolo len obrovské mračno prachu, pokiaľ si dovidel. Nedalo sa dýchať. Zem bola čierna. Bol som tu v tých časoch. Pre mňa, za mňa, nech si ju vrátia Indiánom aj hneď. Bývam teraz v Montane – v Missoule. Tam niekedy príď, kamarát, a uvidíš boží kraj.“ Popoludní ho rozprávanie unavilo a ja som si pospal – ale rozprávať vedel pútavo.

Zastavili sme pri ceste, aby sme do seba niečo hodili. Kovboj si odišiel dať zalepiť rezervu a my s Eddiem sme si sadli do takej polodomáckej reštaurácie. Zrazu sa ozval obrovský rehot, najobrovitejší rehot na svete, a dnu vtrhol pravý, nefalšovaný nebraský farmár s húfom chlapov v pätách; jeho chrapľavý rehot sa v ten deň určite niesol ďaleko cez prérie, ponad celý ten ich sivý svet. Všetci sa smiali s ním. Nič na svete ho nemohlo rozhádzať a každý človek bol hoden jeho záujmu. Vravím si: „Počúvaj, ako sa ten chlap smeje. To je západ a teraz si tu, na západe!“ Nahrnuli sa dnu ako veľká voda a on sa hneď začal zháňať po Maw, ktorá robila najfantastickejšie čerešňové koláče v celej Nebraske; dal som si ich, samozrejme, aj ja a na každom kopec zmrzliny. „Maw, rýchlo niečo na stôl, lebo sa zožeriem sám alebo dostanem ešte strelenejší nápad!“ A hodil sa na stoličku a stále cha-cha-cha-chú-hu-hú! „A frkni do toho fazule!“ Pravý duch západu a sedel hneď vedľa mňa. Keby som tak mohol spoznať celý jeho drsný život a čo robil po všetky roky okrem toho rehotu a chechotu. Duša mi skákala jupíí, a to sa už vrátil kovboj a pokračovali sme do Grand Islandu.

Sfúkli sme to na jeden šup. Kovboj odišiel po ženu a vydali sa v ústrety svojim osudom a my s Eddiem sme sa znova postavili na cestu. Zastavili nám dvaja chalani – takí dedinskí frajeri z farmy v pozliepanej kraksni – a nechali nás o kus ďalej v drobnom mrholivom daždi. Potom nás vzal starý dedo, ktorý celou cestou nepovedal ani slovo – bohvie, prečo nás bral – a vyklopil nás v Sheltone. Eddie tam stál na ceste ako taká stratená existencia a civel naňho hlúčik nízkych podsaditých omahských Indiánov, ktorí nemali kam ísť a čo robiť. Za cestou bola trať a vodojem s nápisom SHELTON. „Pánaboha,“ vyhŕkol Eddie celý paf, „v tomto meste som už bol. Pred rokmi, za vojny, v noci, neskoro, keď všetko drichmalo. Vyšiel som si na nástupište pofajčiť a stojím ti tam, kde nič, tu nič, len tma ako v mechu, a potom zdvihnem hlavu a tam ten nápis Shelton na vodojeme. Išli sme k Pacifiku, všetci chrápali, koreni ako hrom, a stáli sme tam len pár minút, čosi sme naberali a hybaj ďalej. Shelton! No to ma podrž! Odvtedy to tu neznášam.“ A teraz sme tam trčali. A akýmsi riadením osudu aj tu všetko, čo chodilo na kolesách, boli povozy, presne ako v iowskom Davenporte, a len občas auto s turistami, čo je ešte horšie ako povozy, starí dedkovia za volantom a ich ženy, obložené mapami a ukazujúce prstom na pamätihodnosti, a na všetko robia kyslé, podozrievavé ksichty.

Mrholenie zhustlo a Eddiemu začala byť zima; s jeho oblečením to bolo poslabšie. Zalovil som vo vaku a vytiahol som vlnenú kockovanú košeľu a Eddie si ju natiahol. Trocha mu to pomohlo. I ja som trocha prechladol. V schátranom indiánskom kráme som si kúpil pastilky proti kašľu. Potom som skočil na maličkú poštu a poslal som tete pohľadnicu. Vrátili sme sa na sivú cestu. A pred nami stále to Shelton na vodojeme. Prehnal sa rockislandský rýchlik. V pulmanoch sme zazreli rozmazané tváre cestujúcich. Vlak odfičal do prérie v smere našich snov. Rozpršalo sa hustejšie.

Opačným smerom zastalo auto a vystúpil z neho dlhý vyhúknutý chlapík v kovbojskom klobúku; vyzeral na šerifa. Rýchlo sme si dohodli, čo povieme. Chlapík si dával na čas. „Hej, mládenci, máte niekam namierené alebo len tak?“ Nevedeli sme, o čo mu ide, i keď otázka perfektne sedela.

„Prečo?“ spýtali sme sa.

„No, ja len že tu mám pár kilometrov odtiaľto malý lunapark a hľadám, či by mi niekto nepichol za nejaký ten dolár. Mám koncesiu na koleso šťastia a na kruhy, to je to, čo sa hádže na bábiky, a keď trafíte, je vaša. Tak čo, beriete? Bolo by to tridsať percent z tržby.“

„Aj bývanie a strava?“

„Bývanie dostanete, ale stravu nie. Na jedlo musíte do mesta. Dosť sa najazdíme.“ Zauvažovali sme. „Je to dobrá šanca,“ dodal a trpezlivo čakal, ako sa rozhodneme. Bolo nám hlúpo a nevedeli sme, čo povedať. Osobne sa mi nechcelo tvrdnúť niekde v lunaparku. Najradšej by som sa už bol videl s partiou v Denveri.

„Čo ja viem,“ zaošíval som sa, „ale dosť sa ponáhľam, nemám veľa času.“ Eddie povedal to isté, na čo chlapík mávol rukou a ležérne odkráčal k autu, nasadol a odišiel. A bolo. Chvíľu sme sa na tom rehotali a vykladali, aké to mohlo byť. Predstavil som si tmavú prašnú noc na prérii a tváre nebraských famílií s ružolícimi detičkami, ako na všetko vypliešťajú oči ako vyorané myši, a vedel som, že by som sa cítil ako posledný pes, keby som ich mal balamutiť lacnými jarmočnými trikmi. A k tomu ruské koleso, krútiace sa v tej rovinatej tme, smutná kolotočová hudba, kristebože, a uprostred toho ja, celý rozboľavený túžbou po Denveri – a spanie na slamníku v dajakej nakašírovanej maringotke.

Z Eddieho sa vyfarbil pekne zábudlivý parťák na stopovanie. Prihrkotala taká smiešna nádhera, ktorú šoféroval starý dedo; bola pozliepaná z akýchsi plechov, hranatá ako škatuľa na topánky – nepochybne karavan, ale podivný, bláznivý, doma zbúchaný, typická Nebraska. Šlo to strašne pomaly a zastavilo to. Rozbehli sme sa za tým. Starý povedal, že berie len jedného. Eddie bez slova naskočil a pomaly odhrkotal do noci aj s mojou vlnenou kockovanou košeľou. No čo, čert ju ber, s košeľou som sa rozžehnal. Aj tak mala pre mňa iba sentimentálnu hodnotu. Vyčkával som v tom našom dôverne známom hroznom Sheltone dlho, predlho, celé hodiny, a už sa mi zdalo, že ide noc, aj keď bolo ešte len popoludnie, ale strašne tmavé. Denver, Denver, ako sa tam dostanem? Už-už som to vzdával s predstavou, že niekde zasadnem ku káve, keď zastavilo dosť nové auto s mládencom za volantom. Rozbehol som sa ako šialenec.

„Kam ideš?“ spýtal sa.

„Do Denveru.“

„Idem takých sto kilometrov tým smerom.“

„Fantázia, zachránil si mi život.“

„Aj ja som kedysi stopoval, preto teraz beriem.“

„Tiež by som bral, keby som mal auto.“ A takto sme debatovali, on zoširoka vykladal o svojom živote, čo nebolo bohvieako zaujímavé, a potom som zadriemal a prebudil som sa tesne za Gothenburgom, kde ma vysadil.

Table of Contents

Prvá časť