Přeložila:

DANA CHODILOVÁ

Tim Lebbon: Vetřelec - Invaze

Vydání první

Alien ™ & © 2016 Twentieth Century Fox Film Corporation.

All rights reserved.

This translation of Alien: Invasion, first published in 2016, is published by arrangement with Titan Publishing Group Ltd.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2016 jako svou 2037. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Alien: Invasion vydaného nakladatelstvím Titan Books, a division of Titan Publishing Group Ltd, Londýn, v roce 2016

Český překlad © 2016 Dana Chodilová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu Alien ™ & © 2016 Twentieth Century Fox Film Corporation.

All rights reserved.

Přebal a vazba © 2016 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0440-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0441-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2016

Tim Lebbon

VETŘELEC

INVAZE

(UKÁZKA)

BOUŘE VE VESMÍRU 2

Pro Lemmyho.

Narozen k prohře, žil pro vítězství.

CO SE DĚLO DOSUD…

BOUŘE VE VESMÍRU:

KNIHA PRVNÍ

PREDÁTOR: VPÁD

Útoky rasy Yautja – predátorů – na Sféru lidí houstnou a jednotky koloniálních mariňáků jsou ve stavu pohotovosti. Očekává se brzká invaze.

Android Liliya utíká od Rozlícených. Tato skupina, původně zvaná Zakladatelé, před stovkami let opustila Sféru lidí. A nyní se vydává na cestu zpátky, vedená Beatrix Maloneyovou, vybavená mimozemskou technologií a zbraněmi, zdaleka převyšujícími všechno, čím disponují koloniální mariňáci i společnost Weyland-Yutani. Cílem Maloneyové je zotročení a ovládnutí Sféry lidí.

Liliya s sebou na útěku nese vzorek jejich technologie, který by mohl lidstvu pomoci při obraně. Maloneyová posílá Alexandera, jednoho ze svých nejlepších generálů, aby ji dostihl a zajal.

Isa Palantová, vědecká výzkumnice, fascinovaná predátory, se postupně učí jejich jazyk a málem přichází o život při teroristickém útoku na svou základnu. Je to jedna z řady násilných akcí, jaké Rozlícení podněcují po celé Sféře lidí coby přípravu na svůj návrat.

Johnny Mains je vůdce jednotky exkurzionistů, týmu koloniálních mariňáků pověřeného střežením sídliště predátorů za hranicemi Sféry. Někdo – nebo něco – na sídliště zaútočí, Mains se svou posádkou se vydá záležitost prozkoumat a ztroskotá tam. Přitom objeví cosi neuvěřitelného.

Predátoři nechystají invazi do Sféry lidí. Utíkají před útokem vetřelců – xenomorfů – proměněných ve zbraně.

V armádu Rozlícených.

V závěru prvního dílu:

Isa Palantová a major Akoko Halleyová od koloniálních mariňáků, vyslaných na její záchranu, se setkají s predátorem Kalaktou z klanu Starších a dojednají vratké příměří mezi lidmi a rasou Yautja.

Liliya je držená v zajetí na lodi predátorů a mučená bojovnicí jménem Hashori. Uniká se svou věznitelkou, když je dostihne generál Alexander a zaútočí.

Poručík Johnny Mains a vojín Liederová, jediná přeživší z jeho posádky, zůstanou uvěznění na sídlišti predátorů UMF 12. Čelí útoku armády vetřelců a na palubě je s nimi i vážně raněný generál Rozlícených Patton. Mains s Liederovou zaznamenali stopy prastarých lodí lidských kolonistů, vracejících se z temných hlubin neprobádaného vesmíru. Domysleli si, že byly zneužity jako líhně pro desítky tisíc dalších vojáků hrozivé armády vetřelců.

Rozlícení přicházejí…

1

JOHNNY MAINS

Sídliště predátorů označené jako UMF 12, za Okrajem, září 2696

Generál Patton se smál a poručík Johnny Mains, velitel žalostného zbytku pátého oddílu exkurzionistů, zvaného Nebeští skřivani, věděl, že umře.

Odmítal ale umřít bez boje.

Škrábání a cupkání zesílilo, vetřelci přicházeli. Blížili se na můstek téhle divné lodi, snad je přivolal jejich pán android, snad útočili z vlastní vůle. V každém případě to znamenalo konec. Mains a Liederová, jediná přeživší z jeho jednotky, byli s municí na dně a jejich bojovým kombinézám docházela energie. Bojovali dobře, ztratili spoustu kamarádů, ale tohle pro ně byla konečná.

„Zůstaneme u sebe,“ řekl Mains. „Intenzivní palba. Budeme je zadržovat u dveří – jestli se nahrnou na můstek, rozvinou se a je po nás. Co munice?“

„Pár nanonábojů v pušce, laser skoro nic, jedna plazma. A pistole. Co ty?“

„Brokovnice. Pár granátů.“

„To už na ně můžem rovnou plivat.“

„Pár jich dostanem. Poslední granát si necháme pro sebe.“

Liederová se na něj podívala, jak se k němu přesouvala. Nic nenamítla a on byl rád. Viděli už při útocích vetřelců umírat moc lidí a netoužili to taky zažít. S granátem v náruči mají aspoň jistotu, že zemřou společně.

Android Patton se znovu uchechtl. Ten divně vlhký mechanický zvuk zabrnkal Mainsovi na nervy.

„Co kdybych ho odpráskla?“ nabídla se Liederová. Odpověď ale znala. Bylo by to plýtvání municí.

Patton zůstával přišpendlený na zadní stěně můstku kopím predátora. U nohou se mu válelo tělo jednoho predátora a spousty mrtvých vetřelců s rozervanými krunýři, jak se v okamžiku smrti sami odpálili. Na zdi a na podlaze se rýsovaly rýhy a jizvy po jejich jedovaté krvi a ve vzduchu se pořád vznášel pach kyseliny.

Mains nikdy neslyšel, že by něco takového vetřelci dělali. Sebevražda je specialita predátorů, pomyslel si. Další záhada.

„Jsou blízko,“ upozornila ho Liederová.

Ani mu to nemusela říkat. Systémy jeho kombinézy se po všem, co měl za sebou, vybíjely a vypovídaly službu, ale dál mu do hledí vysílaly obraz pohybu. Stopa byla mohutná a blízko.

Patton vydal nový divný zvuk, napjaté sténavé elektrické cvakání a tikání. Mains by rád s androidem komunikoval, získal odpovědi. Bylo jasné, že vetřelcům velel, měli jeho jméno vyraženo vzadu na krunýři hlavy. Jak to provedl? O co mu šlo? Odkud pochází a proč napadl toto veliké sídliště predátorů?

Mainsovi se nezamlouvalo, že umře a nedozví se to.

„Bylo mi ctí, Johnny.“ Liederová mu stiskla ruku.

„Ten sentiment si strč někam,“ zahučel Mains, ale stisk opětoval.

„Už jsou tady.“

První vetřelec se prohnal dveřmi na můstek. Liederová ho rozpárala odshora dolů laserovým paprskem a netvor sebou praštil o zem a o zeď, tělo mu vybuchlo, vytryskla kyselinová krev, jak se sám zlikvidoval.

Následovali dva další. Mains na toho prvního třikrát vypálil ze staré brokovnice. Zmizel mu z dohledu za řídicím panelem, ale hned zase vyskočil, krvácel a řítil se přímo na něj. Další výstřel ho skosil.

Třetího zabila Liederová nanovýbojem. Ve vchodu na můstek rozkvetly jiskřičky tisíce drobných explozí a zasáhly další dva v přístupové chodbě. Když se odpálil ten první, zřejmě vzal s sebou i druhého a lodí zaduněl řev jejich smrtelné agonie.

Pattona to rozčililo, svíjel se na zdi, chňapal po těžkém kopí, které ho přišpendlilo ke zdi, pokoušel se ho vytáhnout. Nedařilo se mu. V místě, kde se mu kopí vnořilo do hrudi, tančily jiskry, miniaturní blesky projížděly mezi androidem a zbraní a zase zpátky. Škrábal po rukojeti a nakonec zkoušel vrazit prsty do rány.

„Plazmu!“ houkla Liederová.

Vstupem na můstek procházeli tři další útočníci, dva po zemi a jeden lezl po stropě jako nestvůrný pavouk. Mainsovo hledí automaticky ztemnělo, když k nim Liederová poslala poslední zbylý plazmový výboj. Zasáhl toho na stropě, následovala rozžhavená erupce, roztavené maso a šlachy jako žhavý déšť pršely na jeho bratry dole. Bolestně se rozvřískali, hnali se dál na můstek, tam se zhroutili a vybuchli.

Vzduch se naplnil oparem přehřátého plynu. Bojové kombinézy toho spoustu odfiltrovaly, přesto Mainsovi připadalo, že se mu hledí zamlžuje.

Patton ze sebe vydal strašlivé vysoké zakvílení a na závěr něco jako smích. Byl to divný android s neurčitými rysy, člověka připomínal jen vzdáleně. Nikdo se zřejmě nenamáhal dát mu osobnost nebo nějaký charakter. Jeho tuze lidské zvuky utrpení a zoufalství tím byly ještě tíživější.

Možná jsem ho měl přece jenom střelit brokovnicí do palice, pomyslel si Mains.

Plazmový výboj roznítil kolem vstupu na můstek výheň a ta na pár vteřin zadržela nápor dalších.

„Nebudou čekat dlouho,“ řekl Mains.

„Ať si přijdou,“ zafuněla Liederová. „Už jsem celá rozpálená. Co to sakra dělá?“ Pokývla k Pattonovi. Obě ruce si teď tiskl do rány na hrudi, prsty hluboko zarýval do vnějších vrstev těla, mezi články prstů mu tancovaly stříbřité výboje.

„To je fuk,“ odbyl to Mains. „O toho už se postarali naši kámoši predátoři.“

Predátoři nebyli jejich kamarádi. Ani zdaleka ne. Mainsova jednotka, pátý oddíl exkurzionistů zvaný Nebeští skřivani, víc než rok sledovala obří sídliště rasy Yautja označené jako UMF 12, pečlivě pozorovala ty podivné mimozemšťany a dohlížela na to, aby nevyslali žádné lodě směrem ke Sféře lidí. V poslední době se množily útoky predátorů na Okraj, vpády, které přinášely zkázu a smrt. Nebeští skřivani se do jednoho z takových střetů zapojili na stanici Southgate 12 během jedné ze svých řídkých výprav pro zásoby. Při srážce s predátory přišli o dva členy své osmičlenné posádky. Tehdy jim to připadalo jako veliká ztráta.

Nedlouho poté, co se vrátili na své stanoviště milion mil od UMF 12, se zapletli do dalších bojů. Lodě predátorů vyrazily ke Sféře lidí a na střet s nimi Nebeští skřivani doplatili. Jejich plavidlo, loď třídy Arrow zvaná Ochse, bylo ve volném vesmíru poškozeno a ztroskotalo na povrchu obrovského sídliště. Exkurzionisté na něm měsíc přežívali, s predátory se střetli jen tu a tam, utíkali, schovávali se, nakonec si všimli veliké záhadné lodě, a to dovedlo věci ke krvavému konci. Toto plavidlo nepůsobilo jako lidské ani jako predátorské. Pronikli do něj a nyní se mělo stát i místem jejich posledního odpočinku.

Ten konec už se blížil. Z původních osmi vojáků zbyli jenom dva a bojovali svůj poslední boj.

Patton se znovu uchechtl, když si všiml, že ho pozorují. Byl to znepokojivý zvuk, plný veselí, a přitom vycházel z bezvýrazné tváře. Hluboké a temné oči nic neprozrazovaly, krev měl příliš bílou, kůži příliš bledou.

„Poručíku!“ houkla Liederová.

Mains se přikrčil a vypálil. Mezi plazmovými plameny a ostatky se objevili další vetřelci, nejdřív šest, pak osm. Odjistil a mrštil do spodní části můstku jeden ze dvou zbylých granátů.

S Liederovou se přikrčili. Exploze roztrhala řídicí panely a těla, a když se zase narovnali a začali pálit, na zemi se rozpouštěli a prskali tři další netvoři.

„Couváme,“ houkl Mains, aby přehlušil ty odporné zvuky. „K zadní stěně, společně.“

„Já neustupuju,“ odsekla Liederová. Její hlas mu skrz exploze, ječení a chaos pronikal přímo do ucha sluchátky integrovanými v kombinéze. Za to odhodlání a zuřivost ji musel obdivovat.

„To není ústup.“ Podívala se na něj, ukázal jí poslední granát. „Vtiskneme to mezi sebe a zeď a možná ji to roztrhne.“

Tato cizí loď byla připojena k jednomu z dlouhých dokovacích ramen vystupujících z jednoho konce sídliště. Atmosféra tu byla řídká, ale dýchatelná a sídliště mělo umělou gravitaci, což znamenalo, že se mohli přemisťovat a nevznášeli se.

Ale stačila by díra vyražená do trupu a všechno z lodi by to vysálo do vesmíru. Ostatky jejich těl, propletené dohromady ve smrti, smíchané s mrtvolou predátora, ostatky vetřelců na můstku – a vším ostatním, co tu ještě žilo.

„To bude parádní konec,“ ocenila to Liederová.

„Bacha!“ křikl Mains.

Zareagovala okamžitě, sehnula se, obrátila a přitom už tiskla spoušť. Laser měla nastavený na nejširší rozptyl a jedním výbojem zasáhla dva vetřelce. Další do ní vrazil, strhl ji na zem, pažemi jí vyrazil zbraň z rukou a sehnul se nad ní.

Mains viděl, jak vykulila oči, obrátila se a podívala se na něj.

Přiskočil a vpálil poslední náboj brokovnice vetřelci z boku do hlavy. Rozstříkla se kyselinová krev, pocákala mu ruku a předloktí a kapala Liederové na hruď. Jejich kombinézy se zpevnily, zadržely kyselinu, ale měly už nebezpečně málo energie. Brzy to začne pálit, jak se jedovatá tekutina prokouše oslabeným materiálem.

Odhodil brokovnici. Nerad se s ní loučil, byla to prastará zbraň a rozhodně ne standardní, ale nejednou mu zachránila krk. Teď posloužila i Liederové. Právě včas, aby mohli oba umřít společně.

Vyškrábala se na nohy, podpírali se a rychle couvali. Spousta vybavení můstku pro ně byla záhadou, ale dost toho znali. Vypadalo to, že loď postavili a vyslali lidé s cílem napadnout veliké sídliště predátorů pomocí armády vetřelců vedené šíleným androidem. Mains znovu zalitoval, že zemřou a nezjistí, co to všechno znamenalo.

Objevili se další vetřelci a kradli se za nimi. Postupovali teď pomalu, viděli, že kořist je bezmocná, možná je ještě i teď Patton nějak ovládal.

Android se na zdi kroutil a napínal, dál se pokoušel zavrtat do vlastní poničené hrudi. Šmátral, snad se snažil spravit něco pokaženého.

Mains držel granát za zády, přitiskl ho ke zdi. Za ním, o necelou dlaň dále byl chladný temný prostor. Brzy se s ním seznámí.

Liederová si stoupla před něj a přitiskla se k němu. Tak se nápor granátu nasměruje ještě víc ke zdi. Navíc se tak mohli políbit. V průhledných obličejových maskách to sice nebylo jako doopravdy, ale tenký materiál se napínal a Mainsovi připadalo, že cítí její dech a žár.

„Vojáku, to si dovolujete moc,“ zabručel.

Liederová se usmála.

Palcem nahmatal pojistku granátu. Už jen jediný stisk a pak jim zbude pět vteřin.

Stiskl.

Poznala to.

Pět…

Vysílačka v kombinéze mu zapraskala a zapískala. „Johnny Mainsi, ty syčáku, něčeho se přidrž!“

Čtyři…

„Co to sakra bylo?“ zahučela.

Tři…

Mains ten hlas znal.

Vetřelci možná vycítili, že se něco změnilo, a vyrazili k nim. Šest jich přeskočilo ovládací panely, končetiny se míhaly a škrábaly.

Dva…

„Drž se mě pevně!“ houkl Mains. Odhodil granát vysokým obloukem z můstku pryč, vrhl se pod řídicí panel, Liederovou stáhl s sebou.

Jedna…

„Ukotvit a připoutat!“ Na zlomek vteřiny si pomyslel, že se kombinéza už vybila a jeho povel nesplní. Pak uslyšel slabé syčení, z balíčku u pasu vystřelil malý hák. Dopadl na těžký panel za jeho zády, okamžitě se zavrtal dovnitř, uvolnily se ostnaté háky a upevnily se.

Granát explodoval, ozval se vřískot. Mains a Liederová se drželi jeden druhého a výbuch jim svištěl v uších.

„Ať tě ani nepadne se pustit,“ vyhrkl.

„Johnny, co to kurva je?“

Padl na ně stín dalšího vetřelce. Byl hrozivý, ze zubů mu odkapával sliz, končetiny se po nich natahovaly, vítězně syčel.

„Je to Durante,“ odpověděl.

Druhý výbuch byl mnohem silnější než první. Podlaha se pod nimi zvedla, rozkvetlo světlo a celý svět se rozječel. Mains tiskl víčka pevně k sobě, i když kombinéza zatemnila průzor, aby mu chránila oči před žárem. Cítil, jak ho s Liederovou něco táhne, pevně ji svíral. Jestli půjde ona, pak on taky.

Roztrhá nás, pomyslel si, urve nám končetiny, rozerve nás a –

Nebyl to vetřelec, co je táhlo.

Z lodi unikala atmosféra. Někde mimo dohled byla v trupu vyražena díra, vzduch to vysávalo do kosmu, svištěl po můstku a nesl s sebou všechno, co nebylo upevněno: převalující se a srážející mrtvoly mimozemšťanů i živé netvory, kteří se k nim předtím blížili po rozlehlém prostoru můstku.

Dráty a hák kombinézy se napínaly, ale nepovolily.

Jen doufal, že to vydrží.

Když se Mainsovi projasnil průzor, překulil se na bok, aby s Liederovou viděli pod řídicí panel a na můstek. Díra v trupu byla malá, asi jako běžný průlez, ale neustále se rozšiřovala, jak se jí prodíraly těžké předměty. Dva vetřelci vylétli přímo ven, třetí se zachytil okraje díry, pavoukovité prsty se zaryly do poničeného trupu. Narážely do něj trosky, ale on vzdoroval, táhl, aktivně se bránil tomu náporu.

Až do něj narazila lidská mrtvola a oba zmizeli v prázdnotě. Faulkner. Mainsův přítel. Zemřel statečně a teď byl navěky tam pryč, řítil se do nekonečna.

Tah unikajícího vzduchu zeslábl. Někde v té divné lodi se musely uzavřít protitlakové dveře. Zvuk slábl a o pár vteřin později je obklopilo hrozivé, strašidelné ticho.

Liederová se zvedla první a pomohla Mainsovi na nohy. Teď už měli oba jen pistoli a Mains věděl, že náboj laserové zbraně mu nedovolí víc než jeden nebo dva výstřely.

Android Patton byl konečně mrtvý. Ať se pokoušel o cokoliv, selhal, když mu výbuch zarazil do tváře kus kovu velký jako pěst. Z hlavy zbyla krvavá změť masa, titanové lebky a poničených vnitřností, nepředstavitelně složitá počítačová inteligence vzala v okamžiku za své. Byl sice umělý, ale ve skutečnosti křehký jako každý člověk.

„Johnny!“ hlesla Liederová. Plácla ho po rameni, druhou rukou sáhla po pistoli. Otočil se a podíval se směrem, kam se dívala.

U roztřepené díry v trupu lodi se něco hýbalo. Když uviděl, co to je, pomyslel si, že se mu to snad jenom zdá.

Možná je už mrtvý.

„Počkej.“ Zadržel jí ruku.

„To mě poser,“ žasla Liederová.

Dírou prolezly dvě po zuby ozbrojené postavy, za nimi se táhly ven bezpečnostní popruhy.

„Hladina kyslíku kritická,“ oznámila Mainsova kombinéza. Zbývalo mu ho tak na deset minut.

„Co jste to tu sakra prováděli?“ zeptal se nějaký hlas.

„Durante,“ řekl Mains. „Eddie… fakt jsi to ty?“

Muž, který popošel dopředu, musel mít hodně přes dva metry, byl rozložitý a silný, bojová kombinéza se mu napínala ve švech, i když ji měl jistě vyrobenou na míru.

„Já to říkal pořád, jednoho krásnýho dne budeš potřebovat zachránit,“ odpověděl ten obr. Ušklíbl se na Liederovou. „A ty jsi kdo?“

„Už po ní vyjíždíš?“ zeptal se Mains.

Durante pokrčil rameny.

Mains se zasmál. „Ta si dá tvoje koule k večeři.“

Durante se rozhlédl po zdevastovaném můstku a seshora z díry za ním se spustila další postava.

„Koukám, žes tu měl napilno, Johnny.“

„Bylo to tvrdejch pár týdnů.“

„O tom mi něco povídej.“

„Jak to myslíš?“ zeptal se Mains.

Durante si ho změřil zvláštním pohledem.

Mains pokrčil rameny. „Byli jsme tu odříznutí. Žádný zprávy sem ani tam, až na ten signál, co jsme odeslali před pár minutama.“

„Takže nevíš o ničem, co se děje?“

„Ne. Proč?“

„Řeknu ti to na palubě Navarra. Zbyli jste jenom vy dva?“

„Jo. Jak jste o nás věděli?“

„Zachytili jsme nouzový signál z Ochse. Kde je?“

Ochse explodovala pár minut po tom, co s nimi ztroskotala na povrchu sídliště, po tvrdém střetu s plavidly predátorů opouštějícími UMF 12. Frodo, lodní počítač, zřejmě odeslal nouzový signál jen pár vteřin před vlastní zkázou.

„Je po ní,“ odpověděl Mains. Froda si oblíbil. Lodní počítač si vyvinul osobnost a všichni ho brali jako dalšího člena posádky.

Durante zafuněl a naznačil jim, že mají jít za ním.

„Pokud tu nechcete zkejsnout…“

„Dostaň nás kurva odsud,“ zavrčela Liederová, „a nachystej vysílání na Tyszkovu Hvězdu.“

„Vypadá to, že si máme hodně co povídat,“ poznamenal Durante, zatímco se připravovali k odchodu.

Mains a Liederová se navzájem podpírali, belhali se po můstku pod pozorným dohledem Eddieho Durantea a jeho jednotky Pekelných jisker.

Mains toho kolohnáta neviděl víc než šest let. Kolega exkurzionista velel jedné z dalších lodí třídy Arrow, pověřených hlídáním za Okrajem. Absolvovali společný výcvik na Tyszkově Hvězdě a roky předtím spolu sloužili u jednotky koloniálních mariňáků. Tehdy nebyli žádní blízcí kamarádi, ale když je oba vybrali do výcviku exkurzionistů, postupně si oblíbili jeden druhého. Stejně ale Mains nečekal, že by Durantea ještě někdy viděl. Takový byl život exkurzionistů.

„Dík, že jste přišli,“ řekl, zatímco se blížili k doutnající díře v trupu.

„Stejně jsme neměli do čeho píchnout,“ zabručel Durante. Spolu s Mainsem vyhlédl na rozlehlý zaoblený povrch sídliště predátorů a do neosobní prázdnoty kolem.

Mains v boha nevěřil, ale když jim vojáci pomáhali do Navarra, v duchu blahořečil Eddiemu Duranteovi.

Stejně jako všechny lodě třídy Arrow si i Navarro jeho posádka upravila po svém. Dispozice byla podobná Ochse, ale jinak to působilo jako úplně jiná loď.

Když prošli přetlakovou komorou a bojové kombinézy se deaktivovaly, přitáhli se Mains s Liederovou do sedadel a nechali se prohlédnout Duranteovou zdravotnicí.

Radcliffeová, žena drobná jako skřítek, prošla počítačové záznamy jejich kombinéz, zhodnotila aktuální fyzický stav a stanovila, co je nutno ošetřit.

„Co jste to tam, lidi, sakra prováděli?“ podivila se. Projížděla hodnoty v holorámu před sebou a pohlédla na Liederovou s jakousi posvátnou úctou.

„Dávali jsme si voraz,“ ušklíbla se Liederová. „Každej večer pár panáků, vrhcáby, před spaním jsme si v klidu zašoustali.“

„Jasně,“ přikývla Radcliffeová. „No, namíchám vám něco, po čem vám bude trochu líp.“

„Hůř nám už být nemůže,“ řekl Mains. „Díky.“

„V pohodě.“ Radcliffeová přivolala zdravotní jednotku, spojila ji s holorámem, mačkala tlačítka a dívala se, jak se vybírají léčiva. Zatímco pracovala, svezl se Durante na sedadlo naproti nim.

„Padáme odsud,“ oznámil jim. „Senzory ukazují, že v tý divný lodi se za protitlakovýma dveřma pořád hemží ti hnusáci.“

„Když se jim to povede, prolámou se ven a zaútočí ti na loď,“ varoval ho Mains.

„Do vakua?“ podivil se Durante.

„Oni jsou řízení,“ vysvětlovala Liederová. „Ten android, co jste ho viděli a co je už mrtvej, ten si říkal Patton – a nějak jim velel.“

„Vetřelci jako zbraně?“ Durante vykulil oči.

Mains přikývl. Hlava se mu motala, cítil, jak se mu zvedá žaludek. Snažil se to potlačit. Teď na to nebyl čas.

„Patton… Patton…,“ mračil se Durante.

„Generál z dvacátýho století,“ napověděla mu Liederová.

„Co to kurva je?“ nechápal Durante, „jak to může souviset s tím vpádem predátorů?“

„S čím?“

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

CO SE DĚLO DOSUD…

Bouře ve vesmíru:

Kniha první

Predátor: Vpád

1

JOHNNY MAINS