Affinity Konar

MISCHLING

Copyright © 2016 by Affinity Konar

All rights reserved

Translation © 2016 by Otakar Kořínek

Jacket design © 2016 by Nikola Klímová

Slovak edition © 2016 by Ikar

Postavy a udalosti v tejto knihe sú vymyslené.

Akákoľvek podobnosť so skutočnými osobami, žijúcimi alebo mŕtvymi, je náhodná.

ISBN 978-80-551-4964-6

PRVÁ ČASŤ

STAŠA

1. kapitola

Svet po svete

Stvorili nás ako jedno. Moje dvojča Perlu a mňa. Alebo aby som bola presná, Perlu stvorili a ja som sa od nej odkrojila. Perla vtisla svoj reliéf do maternice a ja som jej podpis napodobnila. Osem mesiacov sme sa vznášali v amniotickom snežení, dve ružové rukavičky na futre našej mamy. Nevedela som si predstaviť nič nádhernejšie ako maternicu, o ktorú sme sa delili, no keď boli hotové slonovinové lešenia našich mozgov a slezina, Perla chcela vidieť svet mimo nás. A s gurážou novorodenca z našej mamy vyskočila.

Hoci sa narodila predčasne, bola rafinovaná nezbednica. Vravela som si, že je to len jeden z jej kúskov. Vráti sa a vysmeje sa mi. No keď sa nevracala, vyrazilo mi to dych. Zažili ste niekedy, že to lepšie z vás sa oddelí a premiestni sa niekam do tajomnej vzdialenosti? Ak áno, som si istá, že si uvedomujete nebezpečenstvá takého stavu. Keď som prišla o dych, nasledovalo srdce a mozog zachvátila nepredstaviteľná horúčka. Vo svojej embryonálnej ružovosti som stála pred touto pravdou – bez Perly sa stanem odkrojkom, bezcennou vecou, človekom neschopným lásky. Preto som nasledovala sestrin príklad a dovolila lekárovým rukám, aby ma vytrhol von, poplieskal a podržal na svetle.

Poznamenajme, že pri trhaní počas toho neželaného prechodu som neplakala. Neplakala som ani vtedy, keď rodičia nedbali na moje želanie, aby aj mňa pomenovali Perla. Namiesto toho som sa stala Staša. A keď sa piplačky okolo pôrodu skončili, vstúpili sme do sveta rodiny, klavíra a kníh, do dní, ktoré omračovali krásou. Boli sme také podobné – stále sme púšťali z okna na dlažbové kocky mramorové guľôčky a ďalekohľadmi sme pozorovali, ako sa kotúľajú dolu svahom, chceli sme vidieť, až kam sa také oživené dostanú.

Ale skončil sa aj tento svet, svet oplývajúci úžasom. Väčšina svetov sa skončí.

Musím vám však povedať jedno – spoznali sme ešte jeden svet. Ten nás vraj sformoval najväčšmi. Ale tí, čo tak hovoria, sa mýlia. Predbežne vám poviem iba toľko, že do tohto sveta sme vstúpili v dvanástom roku života, keď sme sa chúlili pri sebe vzadu v dobytčiaku.

Tie štyri dni a noci cesty sme prežili vďaka ľsti. Živili sme sa tak, že sme si hore-dolu podávali cibuľu a olizovali jej žltú šupu. Zabávali sme sa hrou, ktorú pre nás vymyslel zajd čiže starý otec, hrou nazvanou Klasifikácia živých tvorov. V tejto šaráde jeden opísal živočícha a ostatní museli uhádnuť druh, rod, čeľaď a tak ďalej až k všeobjímajúcej nádhere ríše.

V dobytčiaku sme takto prebrali množstvo živočíchov, zaradili sme všetko od medveďa po slimáka a zasa späť – je dôležité, zdôrazňoval zajd vysmädnutým chrapľavým hlasom, aby sme zorganizovali vesmír podľa našich najlepších, až priveľmi ľudských schopností –, a keď dobytčiak konečne zastal, prestala som so svojou šarádou aj ja. Pamätám si to takto – práve som presviedčala Perlu, že som améba. Možno som opisovala iného živočícha a ako na amébu sa pamätám zrejme preto, lebo v tej chvíli som sa cítila strašne maličká, strašne priehľadná a strašne krehká. Ale naisto to neviem.

Už-už som chcela priznať, že som prehrala, no tu sa odsunuli dvere dobytčiaka. Svetlo nás tak ohromilo, že nám na dlážku vypadla cibuľa, kotúľala sa po rampe, páchnuci, dopoly zjedený mesiac, a pristála pri nohách dozorcu. Predstavujem si, že sa zatváril zhnusene, ale do tváre som mu nevidela – na nose si držal vreckovku, rozkýchal sa a prestal, keď dvihol nad našu cibuľu čižmu a vrhol na ten malý mesiac zatmenie. Drvil ho a my sme videli, ako cibuľa plače, jej trpké slzy sa menili na kašu. Nato opäť zaujal svoj postoj a my sme skočili do útočiska zajdovho veličizného kabáta. Hoci sme zajda ako úkryt už dávno prerástli, strach nás zmenšil, v záhyboch kabáta sme sa pri jeho vychudnutom tele schúlili a z nášho starého otca sa takto stala hrudkovitá postava s mnohými nohami. V tom úkryte sme žmurkali. Potom sa ozval zvuk – dupot, šuchot – a rovno pred nami stáli dozorcove čižmy.

„Čo si to za hmyz?“ spýtal sa dozorca zajda a poklopal palicou všetky dievčenské nohy, ktoré vytŕčali spod kabáta. Štípali nás od toho kolená. Potom udrel po nohách aj zajda. „Šesť nôh? Si pavúk?“

Bolo jasné, že dozorca sa v živočíšnej ríši vôbec nevyzná. Už sa dopustil chyby. No zajd nepokladal za potrebné povedať, že pavúky nie sú hmyz. Nás vždy s chuťou, spevavo opravoval, chcel, aby vo všetkom panoval poriadok. No tu – tu bolo nebezpečné prejaviť dôvernú znalosť tvorov, ktoré lezú alebo sú pokladané za nižšie, lebo by mu vyhodili na oči, že má s nimi veľa spoločného. Z nášho starého otca sme nemohli urobiť hmyz.

„Niečo som sa pýtal,“ naliehal dozorca a znova nás palicou poklopal po nohách. „Aký druh?“

Zajd mu po nemecky uviedol fakty: volá sa Tadeusz Zamorski. Má šesťdesiatpäť rokov. Je poľský Žid. A pri tom skončil, akoby tým povedal všetko.

Chceli sme pokračovať zaňho, chceli sme to dopovedať: zajd bol profesor biológie. Celé desaťročia učil tento predmet na univerzitách, ale vyznal sa aj v mnohých iných veciach. Keď ste chceli vedieť, akú štruktúru má báseň, stačilo sa spýtať jeho. Keď ste chceli vedieť, ako chodiť na rukách alebo nájsť hviezdu, ukázal vám to. Raz sme s ním videli dúhu, ktorá bola iba červená, videli sme, ako sa strie ponad kopec a more, a on na jej pamiatku často pripíjal. Na tú neznesiteľnú krásu! Oči mal pri tom plné sĺz. Prípitky mal tak rád, že ich prednášal hocikedy, takmer pri každej príležitosti. Na ranné plávanie! Na lipy pri bráne! A v posledných rokoch bol jeho najčastejším prípitkom tento: Na deň, keď sa vráti môj syn, živý a nezmenený!

No čo ako by sme boli chceli, nič z toho sme dozorcovi nepovedali – zadrhlo sa nám to v hrdlách a do očí nám vhŕkli slzy z úmrtia tej cibule. Slzíme od nej, vraveli sme si, nie je to nič iné, a slzy sme si zotreli, aby sme cez diery v zajdovom kabáte videli, čo sa deje.

V okrúhlych okienkach tých trhlín bolo päť postáv: traja malí chlapci, ich mama a muž v bielom plášti, ktorý stál s perom v ruke nad malou knižočkou. Zaujali nás chlapci – ešte nikdy sme nevideli trojčatá. V Lodži boli ešte jedny dvojčatá dievčatá, ale trojica, to bolo niečo z kníh. Hoci na nás ich počet zapôsobil, hodnotili sme ich podľa toho, ako sa na seba podobajú. Všetci traja mali rovnaké tmavé kučery a oči, rovnaké chudé telá, ale každý sa tváril inak – jeden škúlil do slnka a ostatní dvaja sa mračili a ich tváre dostali rovnakú podobu, len keď im ten v bielom plášti podával do dlane cukríky.

Mama trojčiat bola iná ako mamy v dobytčiaku – nepokoj dobre skrývala, stála nehybne ako zastavené hodiny. Jednu ruku držala nad hlavami synov v akomsi neprestajnom váhaní – akoby mala pocit, že nemá právo dotknúť sa ich. Muž v bielom však zaujímal iný postoj.

Bola to hrozivá postava, čierne ligotavé čižmy a rovnako ligotavé tmavé vlasy, rukávy také široké, že keď dvihol ruku, látka dolu sa zvlnila a vyzerala ako kus oblohy. Bol pekný ako filmový herec so sklonom k dramatickosti. Na tvári sa mu zreteľne črtal prívetivý výraz, akoby chcel dať všetkým okolo najavo, že má mimoriadne dobré úmysly.

On a mama si vymieňali slová. Vyzeralo to, že sú príjemné, hoci väčšinou hovoril ten muž. Radi by sme boli ten rozhovor počuli, ale hádam stačilo, keď sme videli, čo sa stalo potom – mama prešla rukami po tmavých mračnách vlasov trojčiat, obrátila sa a chlapcov nechala pri mužovi v bielom plášti.

Je to doktor, povedala, keď odchádzala trocha neistým krokom. Nič sa vám nestane, ubezpečila ich, a už sa neobzrela.

Keď to naša mama počula, trocha vzdychla a zjojkla a potom poťahala dozorcu za rukáv. Jej smelosť, to bol pre nás šok. Boli sme zvyknuté na roztrasenú mamu, na takú, ktorá sa vždy celá rozochvela, keď niečo chcela od mäsiara a skrývala to pred upratovačkou. Vždy to vyzeralo, akoby jej žilami prúdil puding, dostala triašku a tvárila sa porazenecky, najmä po otcovom zmiznutí. V dobytčiaku sa udržiavala pri sebe tak, že na drevenú stenu kreslila maky. Piestik, lupene, tyčinku – kreslila ich so zvláštnym sústredením, a keď prestala kresliť, stratila nad sebou kontrolu. Na rampe však našla novú húževnatosť – stála pevnejšie, ako by mal stáť vyhladovaný a vysilený človek. Privodila tú zmenu hudba? Mama ju mala vždy rada a tu to celé znelo jasnými tónmi, našli si nás v dobytčiaku a vytiahli nás von v mierne dobrej nálade. Časom sme sa poučili, prišli sme tomuto úskoku na koreň, vedeli sme, že na tie slávnostné melódie si máme dávať pozor, lebo sa v nich skrýva utrpenie, a že ten klam pre všetkých, čo prichádzajú, vyvoláva orchester, tí hudobníci tak museli hrať, využívať svoj talent, aby hudbou chytali do pasce nič netušiacich, aby nás presvedčili, že miesto, kam sme prišli, vie oceniť ľudskosť a krásu. Hudba dodávala prichádzajúcim optimizmus, plynula popri nich, keď prechádzali cez bránu. Toto dodalo mame smelosť? Už sa nedozviem. No obdivovala som jej odvahu, keď prehovorila.

„Je tu dobre – dvojčatám?“ spýtala sa dozorcu. Prikývol a zavolal na doktora, ktorý si čupol v prachu, aby sa mohol rozprávať s chlapcami tvárou v tvár. Zdalo sa, že tá skupinka pekne debatuje.

„Zwillinge!“ zavolal naňho strážca. „Dvojčatá!“

Doktor nechal trojčatá svojej pomocníčke a vykročil k nám. Ligotavými čižmami rozviroval prach. K našej mame bol zdvorilý, keď sa s ňou rozprával, držal ju za ruku.

„Máte mimoriadne deti?“ Oči mal priateľské, tak sa nám aspoň zdalo.

Mama prestúpila z nohy na nohu, zrazu maličká. Skúsila vytiahnuť si ruku z jeho zovretia, ale držal ju pevne a potom jej ju začal prstami hladkať, akoby bola poranený tvor, ktorý sa dá ľahko utíšiť.

„Iba dvojčatá, nie trojčatá,“ vysvetľovala. „Dúfam, že to stačí.“

Doktor sa hlasno, nápadne rozosmial a jeho smiech sa v jaskyniach zajdovho kabáta rozliehal ako ozvena. Odľahlo nám, keď stíchol, a počuli sme, ako mama rapoce, na čo všetko sme nadané.

„Hovoria po nemecky. Otec ich naučil. V decembri budú mať trinásť. Obidve čítajú. Perla má rada hudbu – je bystrá, praktická, študuje tanec. A Staša, moja Staša...“ tu mama stíchla, akoby nevedela, ako ma zaradiť, a potom vyhlásila:

„Tá má fantáziu.“

Doktor prijal túto informáciu so záujmom a požiadal, aby sme vyšli k nemu na rampu.

Váhali sme. Lepšie nám bolo v zadúšajúcom kabáte. Vonku fúkal sivý, plameňmi olizovaný vietor, ktorý v nás opäť prebudil smútok, niesol sa v ňom pach spáleniny, samopaly tam vrhali tiene a brechali tam psy, slintali, vrčali, ako to robia len psy vycvičené na krutosť. No kým sme sa stihli utiahnuť ešte hlbšie, doktor roztvoril oponu kabáta. Zažmurkali sme do slnka. Jedna z nás zavrčala. Mohla to byť Perla. Ale asi som to bola ja.

Ako je to možné, čudoval sa doktor, že také dokonalé čeľuste špatí taký kyslý výraz? Vytiahol nás von, obrátil si nás k sebe a potom chrbtom jednu k druhej, aby si nás mohol dobre pozrieť.

„Usmejte sa!“ prikázal.

Prečo sme ten príkaz poslúchli? Asi kvôli mame. Kvôli nej sme sa usmiali. Primkýnala sa k zajdovej ruke, na tvári sa jej zračila panika a po čele jej stekali dve kvapky potu. Od chvíle, čo sme nastúpili do dobytčiaka, vyhýbala som sa pohľadu na ňu. Namiesto toho som sa dívala na maky, ktoré kreslila, sústreďovala som sa na ich krehké tvary. Nemohla som však nevidieť, ako sa zmenila – pekná, no ustavične akoby ospanlivá polovičná vdova, jej osobnosť sa kamsi prepadala. Kedysi dokonale upravená, no teraz zničená, na lícach prach, golier ovisnutý. V kútikoch úst, ktoré si ustráchane hrýzla, jej sedeli matné drahokamy krvi.

„Sú mischlinge?“ spýtal sa doktor. „Tie žlté vlasy!“

Mama si siahla na tmavé kučery, akoby sa hanbila za ich krásu, a pokrútila hlavou.

„Môj manžel – bol plavovlasý,“ iba na to sa zmohla. Odpovedala vždy len takto, keď sa jej niekto spýtal na to sfarbenie s podtónom, že naša krv je zmiešaná. Keď sme vyrastali, čoraz častejšie sme počuli slovo „mischling“, a to prinútilo zajda, aby sa s nami začal hrať na tú Klasifikáciu živých tvorov. Nedbajte na tie norimberské pochabosti, vravel. Nabádal nás, aby sme pustili z hlavy reči o miešaní rás, o krížení genetík, o štvrtinových Židoch a im podobných, o tých absurdných, nenávisťou inšpirovaných testoch, ktoré chcú rozložiť našich ľudí do poslednej kvapky krvi. Keď budete počuť to slovo, vravel, predstavte si variabilnosť celého živého tvorstva. Na to myslite, aké je to úžasné.

Keď som stála pred tým doktorom v bielom plášti, vedela som, že v nadchádzajúcich dňoch bude ťažké držať sa zajdovej rady, lebo sme v končinách, ktoré nezodpovedajú zajdovým hrám.

„Gény, to sú zvláštne vecičky, však?“ vravel doktor. Mama sa do tohto rozhovoru nezapájala.

„Ak pôjdu s vami,“ ozvala sa napokon, ale nedívala sa na nás, „kedy ich zasa uvidíme?“

„Keď budete mať sabat,“ sľúbil doktor. A potom sa obrátil k nám a začal sa nad nami rozplývať – ako krásne vieme po nemecky, ako sa mu páči, že sme plavovlasé. No škoda, že máme hnedé oči, ale to, adresoval dozorcovi, môže byť užitočné – naklonil sa k nám bližšie, vystrel ruku v rukavici a pohladkal po vlasoch sestru.

„Tak ty si Perla?“ Ruka mu zľahka skĺzla po jej kučerách, akoby to robil roky.

Ona nie je Perla, povedala som. Zastala som si pred ňu, ale mama ma odtiahla a doktorovi povedala, že áno, ona je Perla.

„Takže sa rady hrajú?“ zasmial sa. „Prezraďte mi tajomstvo – ako viete, ktorá je ktorá?“

„Perla sa nemrví,“ iba toľko povedala mama.

Bola som jej vďačná, že sa nerozrečnila o rozdieloch, podľa ktorých nás spoznáva. Perla nosila vo vlasoch modrú sponku. Ja červenú. Perla rozprávala hladko. Moja reč bola uponáhľaná, často trhaná, prešpikovaná odmlkami. Perla mala pleť bledú ako knedľa. Ja som ju mala letnú, so škvrnkami ako kôň. Perla bola celá dievčenská. Chcela som byť ako ona, no nech som robila čokoľvek, stále som to bola ja.

Doktor sa zohol, aby sme si hľadeli do tváre.

„Prečo si klamala?“ spýtal sa ma. Znova ten jeho familiárne podfarbený smiech.

Keby som mala byť úprimná, bola by som povedala, že Perla je – podľa mňa – z nás dvoch slabšia a že by som ju mohla chrániť, keby som sa stala ňou. Namiesto toho som vyrukovala s polopravdou.

„Niekedy zabúdam, ktorá som,“ odvetila som nepresvedčivo.

A od tej chvíle si to nepamätám. Chcela by som, aby sa k nej moja myseľ vrátila, poza ten pach, za to buch-buch čižiem a kufrov – späť k dajakému zdaniu rozlúčky. Mali by sme totiž vidieť, ako naši blízki miznú, mali by sme vidieť, ako od nás odchádzajú, mali by sme presne poznať okamih, keď sme ich stratili. Keby sme aspoň videli, ako sa od nás odvracajú ich tváre, záblesk v ich oku, krivku líca! Odvracajúca sa tvár – ani to sme nemali. No prečo sme si nemohli odniesť aspoň pohľad na ich chrbty, len na ich chrbty, ako odchádzali, iba na ne? Len zazrieť plece, záblesk vlneného kabáta? Pohľad na zajdovu ruku, sťažka ovísajúcu po boku – na mamin vrkoč, dvíhajúci sa vo vetre!

No tam, kde mali byť naši milovaní, tam sme mali iba predstavovanie tomu mužovi v bielom plášti, Josefovi Mengelemu, tomu Mengelemu, ktorý sa stal počas všetkých rokov, čo sa skrýval, niekým iným: Helmutom Gregorom, G. Helmuthom, Fritzom Ulmannom, Fritzom Hollmanom, Josém Mengelem, Petrom Hochbiclerom, Ernestom Sebastianom Alvesom, Josém Aspiazim, Larsom Balltröemom, Friedrichom Edlerom von Breitenbach, Fritzom Fischerom, Karlom Geuskem, Ludwigom Gregorom, Stanislausom Proským, Faustom Rindonom, Faustom Rondonom, Gregorom Schklastrom, Henizom Stobertom a Dr. Henriquem Wollmanom.

Muž, ktorý pochoval svoje pokonávanie so smrťou pod tieto mnohé mená – ten nám povedal, aby sme ho volali „strýko doktor“. Museli sme ho tak osloviť raz, potom druhý raz, aby sme sa všetci pekne zoznámili. A kým sme jeho meno zopakovali toľko ráz, až bol spokojný, naša rodina zmizla.

Keď sme zbadali, že tam, kde stáli mama a zajd, je prázdno, zrazilo ma to na kolená, lebo som pochopila, že v tomto svete panuje iný poriadok živých tvorov. Ešte som nevedela, akým živým tvorom sa stanem ja, ale dozorca mi nedal šancu porozmýšľať o tom – schytil ma za ruku a ťahal, no Perla mu povedala, že ma bude podopierať, objala ma rukou okolo pása a odvádzali nás spolu s trojčatami preč od rampy do prachu, šli sme po cestičke, ktorá viedla okolo spŕch ku krematóriu, a keď sme odchádzali do tej neznámej diaľky, po oboch stranách bola smrť, videli sme telá ešte na káre, videli sme ich nahromadené a očerneté a jedno z nich – vystieralo po čomsi ruku, akoby tam vo vzduchu bolo dajaké neviditeľné vlákno, povraz, ktorý sa zjaví iba niekomu na prahu smrti. Ústa toho tela sa pohybovali. Videli sme ružový jazyk, keď sa mrvil a bojoval. Slová ho opustili.

Vedela som, aké sú slová dôležité pre život. Pomyslela som si, že keby som tomu telu dala kúsok zo seba, vrátili by sa.

Bola som hlúpa, keď som takto rozmýšľala? Alebo slaboduchá? Zišla by mi na um taká myšlienka na mieste, kde by vietor neolizoval plamene a kde by neboli bielo okrídlení doktori?

Sú to dobré otázky. Často na ne myslím, ale nikdy som neskúsila odpovedať si na ne. Odpovede neprináležia mne. Viem len toľko: hľadela som na to telo a jediné slová, na ktoré som sa zmohla, neboli moje. Boli z piesne, ktorú som predtým počúvala hrať v našom suteréne v gete na prepašovanom gramofóne. Vždy keď som tú pieseň počula, bolo mi lepšie. Tak som skúsila tieto slová.

„Chcel by si sa hojdať na hviezde?“ zaspievala som telu.

Ani hlások, ani náznak hlasu. Bol na vine môj piskľavý hlas? Skúsila som znova.

„Odniesť si domov v krčahu svit mesiaca?“ spievala som. Bol to z mojej strany žalostný pokus, viem, ale vždy som verila v schopnosť sveta napraviť sa, len tak, kvôli obyčajnej láskavosti. A keď nie je poruke láskavosť, vymyslíte si nové poriadky a systémy, v ktoré možno veriť, a ja som tam, v tej chvíli – či už to bola hlúposť, alebo slaboduchosť – uverila, že to telo možno oživiť závanom slova. Bolo však jasné, že slová tej piesne nie sú vhodné. Nemohli v tom tele odomknúť život a neboli ani dosť silné, aby ho opravili. Pátrala som po inom slove, po vhodnom, dobrom slove – bola som presvedčená, že také musí existovať – ale dozorca ma nenechal dorozmýšľať. Ťahal ma preč, súril nás ďalej, už aby sme boli osprchované, zapísané, očíslované, aby sa mohol začať náš čas v Mengeleho zoologickej záhrade.

Osvienčim zriadili na väznenie Židov. Birkenau zriadili na to, aby ich efektívnejšie zabíjali. Tieto prepojené zlá delili len kilometre. Na čo bolo určené toto zoo, to som nevedela – mohla som len prisahať, že Perlu a mňa do klietok nedostanú.

Baraky tohto zoo predtým slúžili ako konské stajne, no teraz boli preplnené takými, ako sme boli my – dvojčatami, trojčatami, pätorčatami. Celé stovky na sebe, všetky zasunuté do lôžok, ktoré neboli lôžkami, ale zápalkovými škatuľkami, malé štrbiny na zastrčenie tiel, boli sme tam nahromadené od dlážky po strop, tri-štyri telá natisnuté do toho miniatúrneho usporiadania naraz, takže jedno dievča ani nevedelo, kde sa končí a kde sa začína druhé.

Kam sme pozreli, tam boli duplikáty, jedna ako druhá. Všetko dievčatá. Smutné dievčatá, batoľatá, dievčatá z odľahlých končín, dievčatá, ktoré mohli byť niekde zo susedstva. Niektoré boli pokojné, na slamníkoch vyzerali ako vtáky a pozorovali nás. Keď sme prechádzali okolo ich lôžok, videla som vybrané, tie, čo vybrali, aby dajakým spôsobom trpeli, kým ich druhá polovica ostávala nedotknutá. Takmer v každom páre jedno dvojča malo nakrivo chrbticu, poranenú nohu, zalepené oko, jazvu, barlu.

Keď sme si s Perlou sadli na našu pričňu, zišli sa okolo nás tie, čo sa mohli hýbať. Preliezli cez chatrné ohrady svojich lôžok a posudzovali, ako sa podobáme. Padli otázky, kto sme.

Sme z Lodže, povedali sme im. Najprv sme bývali v dome. Potom v suteréne v gete. Máme starého otca a mamu.

Kedysi bol s nami aj otec. A zajd mal kokeršpaniela, ktorý sa vedel robiť mŕtvy, keď naňho niekto ukázal prstom, ale rýchlo zasa ožil. Spomenuli sme už, že náš otec bol doktor, ktorý pomáhal iným tak veľmi, že raz v noci odišiel k chorému dieťaťu a už sa nevrátil? Áno, bolo nám za ním tak smutno, že sme si ani nevládali rozdeliť tú ťarchu smútku. Báli sme sa aj iných vecí – bacilov, nešťastných koncov, a keď mama plakala. A boli veci, ktoré sme mali rady: klavír, Judy Garlandovú, a keď mama plakala menej. Ale celkove, kto sme vlastne? Nebolo o tom veľa čo povedať, okrem toho, že jedna z nás je dobrá tanečnica a druhá sa usiluje byť dobrá, ale v ničom nevyniká, iba možno v tom, že je zvedavá. To som bola ja.

Keď sme ich týmito informáciami uspokojili, prišli s vlastnými.

„Máme tu viac jedla,“ začala Alize, dievča také bledé, že bolo cez ňu skoro vidieť.

„Ale nie je kóšer a užiera vnútornosti,“ zdôraznila iná, rovnako bledá.

„Mohli sme si nechať vlasy,“ pokývala hlavou Šaron a poťahala sa za vrkoč.

„Len kým neprídu vši,“ dodala jej ostrihaná sestra.

„Aj šaty sme si mohli nechať,“ prispela jedna z Rusiek.

„Ale na chrbty nám dali kríže,“ dokončilo dvojča. Obrátilo sa a ja som zbadala kríž, ktorý červeno blčal na jej šatách, ale také poučenie som nepotrebovala. Aj ja som mala taký medzi lopatkami.

Hlasy náhle stíchli a zavislo nad nami náhle ticho – bolo to, akoby pod krov zoo pritiahlo nové mračno. Mnohé dvojčatá sa na seba pátravo zadívali – niečo tu musí byť, hovorili ich tváre, niečo viac než len jedlo, vlasy a oblečenie. Potom kvikol hlas z prične pod nami. Natrčili sme hlavy, aby sme videli na hovoriacu, no ona a jej dvojča ležali skrútené pri sebe, pritisnuté k tehlovej stene. Jej tvár sme nevideli, no jej slová s nami už zostali.

„Naše rodiny držia v bezpečí pre nás,“ povedala tá neznáma, ktorú sme nevideli.

Nato všetky dievčatá súhlasne prikývli a mňa i Perlu zaskočil nový príval hovoru, lebo všetci si blahoželali, že patria do rodín, ktorým sa na rozdiel od ostatných nič nestane.

Nechcela som sa spýtať na to, čo sa ponúkalo. Uštipla som Perlu, nech sa za nás spýta ona.

„Prečo sme dôležitejšie ako ostatní?“ Hlas sa jej pred koncom vety vytrácal.

Priletel príval odpovedí, všetky mali čosi spoločné s akýmsi cieľom a veľkosťou, s čistotou, krásou a že sme užitočné. Nepočuli sme však ani jednu odpoveď, ktorá by mala hlavu a pätu.

Kým som mohla čo len skúsiť porozumieť, o čo tu ide, prišla bloková, ktorá mala na nás dozerať. Za jej ohromným chrbtom sme tú osobu volali Krava. Vyzerala ako skriňa s príčeskom a mala sklon dupotať a dychčať, keď ju pochytila jedna z jej nálad, ku ktorým ju často dohnala naša údajná neposlušnosť. Keď sme ju však s Perlou prvý raz uvideli, bola len postavou, ktorej trčala z dverí hlava, napoly zahalená nocou, a naše otázky ju urazili.

„Prečo nám hovoria zoo?“ spýtala som sa. „Kto o tom rozhodol?“

Krava mykla plecami. „Nie je to jasné?“

Povedala som, že nie. Zoologické záhrady, o ktorých sme čítali so zajdom, boli miestami ochrany, kde každý videl nekonečnú rozmanitosť života. Tu šlo iba o akúsi zlovestnú zbierku.

„Ten názov sa páči doktorovi Mengelemu.“ Iba toľko povedala Krava. „Tu veľa odpovedí nenájdeš. Spite! Spánok, to tu môžete mať. A nechajte ma, aby som si aj ja pospala!“ Bodaj by sme mohli spať. No tma bola temnejšia, než akú som kedy zažila, a v nose som mala stále pach. Z prične dolu doľahlo stonanie, vonku brechali psy a môj žalúdok im v kuse odpovedal škŕkaním. Chcela som sa zabaviť našou hrou na slová, ale moju abecedu prehlušoval krik dozorcov vonku. Chcela som, aby sa so mnou hrala Perla, ale tá prechádzala prstami po striebornej pavučine, ktorá skrášľovala náš tehlový kút, a moje otázky nevnímala.

„Chcela by si byť hodinkami vyrobenými z kostí Božích rúk?“ spýtala som sa jej. „Alebo radšej hodinkami vyrobenými z hlbokých citov Binga Crosbyho?“

„V Binga Crosbyho neverím.“

„Ani ja. Už nie. Ale... chcela by si byť radšej hodinkami...“

„Prečo musím byť vôbec hodinkami?“

Chcela som namietnuť, že ako živé tvory, tvory ľudského typu, ktoré údajne ešte žijú, sa musíme niekedy správať ako predmety, aby sme sa pretĺkli, skrývať sa a hľadať nápravu, keď je bezpečné hľadať ju. Ale namiesto toho som na ňu vyrukovala s ďalšou otázkou.

„Bola by si radšej kľúčom k miestu, ktoré by nás zachránilo, alebo kľúčom k miestu, ktoré by zničilo našich nepriateľov?“

„Radšej by som bola skutočným dievčaťom,“ odvetila Perla otupene. „Akým som bola.“

Chcela som namietnuť, že hry jej pomôžu znova sa cítiť ako skutočné dieťa, ale nebola som si tým istá. Čísla, ktoré nám dali nacisti, zmazali život a v tej tme som nevidela nič, iba tie čísla a ešte horšie bolo, že sa nedalo predstierať, že by boli niečím menej trvalým, niečím menej krutým a menej modrým. Moje bolo nejasné a rozmazané – kopala som a pľula, keď mi ho dávali, museli ma držať – no jednako to boli čísla. Aj Perlu očíslovali a jej číslo som nenávidela ešte viac ako svoje, lebo tie čísla hovorili, že sme dve oddelené bytosti, a keď sú ľudia oddelení, možno ich od seba odtrhnúť.

Povedala som Perle, že ich čo najskôr odtetujem, aby sme zasa boli jedno, ale ona len tak sestersky rezignovane vzdychla.

„Prestaň s tými rozprávkami. Nedá sa to odtetovať.“

Povedala som jej, že viem, ako sa to robí. Naučil ma to jeden námorník v Gdansku. Vytetovala som mu na biceps kotvu.

Samozrejme som klamala. Alebo napoly klamala, lebo som videla, ako sa taká kotva tetuje. Keď sme letovali pri mori, nazerala som do sivého vnútra tetovacieho salóna, ktorého steny boli okrášlené obrysmi lastovičiek a lodí, kým Perla si našla chlapca, ktorý ju držal za ruku pri prove člna oblepeného lastúrami. Tak sa stalo, že kým moja sestra vstúpila do tajomstiev tela pri tele, pocítila bodnutie dlane skrútenej v jej dlani, ja som prenikala do intimity ihiel, do bodnutia hrotu takého jemného, že na jeho končeku sa mohol zrkadliť len sen.

„Príde deň, keď zariadim, aby sme boli zasa jedno,“ trvala som na svojom. „Potrebujem len ihlu a atrament. Musíme sa k tomu dajako dostať, keď sme tu také výnimočné.“ Perla sa zamračila a provokatívne sa ku mne obrátila chrbtom – pričňa stonavo zavŕzgala – a lakťom ma pritom nabrala do rebier. Bola to náhoda – naschvál by ma nikdy neudrela, možno len preto nie, že by to zabolelo aj ju. Bolo to veľké žihadlo nášho sesterstva – bolesť nikdy nepostihla len jednu z nás. Nemohli sme inak, iba sa o utrpenia deliť a ja som vedela, že musím nájsť spôsob, ako bolesť rozdeľovať, kým sa začne znásobovať.

Keď som si to uvedomila, dievča na druhej strane baraku našlo svetlo, drahocennú škatuľku so zápalkami, a povedalo si, že najlepšie bude túto vzácnosť využiť na tieňohru pre obecenstvo baraku. Tak sa stalo, že sme plynuli do spánku s radom tieňových postáv prechádzajúcich po stene, šli vždy po dve bok po boku, akoby to bol sprievod smerujúci k akejsi neviditeľnej arche, ktorá im môže poskytnúť ochranu.

Takže taký bol tamojší svet v tieňoch! Postavy kráčali, liezli, plazili sa k arche. Ani jeden život nebol taký malý, aby bol bezvýznamný. Bolo vidieť pijavicu, prechádzala stonožka, vyspevoval cvrček. Obyvatelia močarísk, hôr, púští – všetci sa v tieňoch ťahali, mrvili, uháňali. Zatrieďovala som ich, vždy po dvoch, a táto vycibrená schopnosť mi dodávala útechu. No keď sa ich cesta predlžovala a plamene slabli, tiene sa začali deformovať. Na chrbtoch im vyrastali hrby, údy sa im roztrusovali, chrbtice sa rozplývali. Zmenili sa, boli obludné. Už sa nedali spoznať.

No kým žilo svetlo, tiene pretrvávali. A to už bolo niečo, nie?

Table of Contents

Start

PRVÁ ČASŤ

1. kapitola Svet po svete