JOHN THAVIS

VATIKÁNSKE TAJOMSTVÁ

Copyright © 2015 by John Thavis

Translation © 2016 by Henrieta Hatalová

Jacket design © 2016 by Juraj Šramko

Slovak edition © 2016 by Ikar

ISBN 978-80-551-4798-7

Mojim rodičom Alice a Richardovi

Vtedy mu povedali niektorí zákonníci a farizeji:

„Učiteľ, chceme vidieť nejaké znamenie od teba.“

Evanjelium podľa Matúša 12, 38

ÚVOD

Na križovatke rozumu a zázraku

Mexičan vrtiaci sa na invalidnom vozíku čaká na požehnanie pápeža Františka. Bola Turíčna nedeľa v máji 2013, dva mesiace po zvolení pápeža Františka, a všade už vládlo mimoriadne nadšenie z nového pontifika. Jeho triezvy a nepredvídateľný štýl zaujal pozornosť sveta a televízne kamery sledovali každý jeho pohyb. Rovnako ako jeho predchodcovia, aj František končil liturgiu osobným pozdravením davu chorých a ich opatrovateľov. V tento deň sa zhromaždili v tienistom kúte na Námestí svätého Petra. Boli medzi nimi pútnici s rakovinou, mozgovou obrnou, roztrúsenou sklerózou a inými vážnymi chorobami.

Angel V., mladý muž z Mexika, však netrpel žiadnym bežným ochorením či postihnutím. Bol presvedčený o tom, že ho posadol diabol. Celé roky sa exorcisti neúspešne snažili vyhnať jeho démonov. Jeden sa domnieval, že Angela posadli minimálne štyria zlí duchovia a zbaviť sa ich si bude vyžadovať mimoriadne duchovné úsilie. Tam, kde bežní exorcisti neuspeli, azda bude môcť uspieť pápež – najmä pápež ako František, ktorý počas prvých týždňov šokoval poslucháčov tým, že opísal diabla ako reálnu silu moderného sveta, a varoval kresťanov, aby sa chránili pred rafinovanými metódami satana. Po opakovaných pokusoch dostali konečne Angelovi priatelia z radov klerikov v Ríme povolenie priviesť ho na pápežskú omšu. Pre Vatikán to bol iba ďalší chorý človek na invalidnom vozíku, ale pre malú skupinu kňazov snažiacich sa oživiť úrad exorcistu predstavoval dôležitý názorný príklad.

Pápež František o tom nevedel a pokračoval v ceste pozdĺž radu chorých a postihnutých, zdravil každého trpiaceho, sklonil sa k nemu a venoval mu niekoľko slov útechy. Keď prišiel k Angelovi, položil mu ruky na temeno. Angel sa začal zvíjať a ťažko dýchať. Ústa sa mu doširoka otvorili a vychádzal z nich zvláštny ťahavý zvuk, vzápätí bezvládne klesol späť na svoj vozík. Vatikánske bezpečnostné stráže rýchlo zablokovali výhľad prítomným profesionálnym fotografom, ktorí sa pohybovali v okolí pápeža.

Vykonal práve teraz pápež František exorcizmus? Titulky médií a príspevky na YouTube naznačovali, že áno, a niekoľko kňazov, ktorí bežne vykonávali exorcizmus, súhlasilo. Hovorili, že ak aj nie úplný exorcistický rituál, prinajmenšom odriekal modlitbu za oslobodenie od Satana a dramatický účinok pápežovho zásahu mohli vidieť všetci. O niekoľko hodín však hovorca Vatikánu páter Federico Lombardi kategoricky poprel, že by pápež František vykonal exorcizmus. Pápež jednoducho len vyslovil všeobecnú modlitbu na zmiernenie utrpenia, akú často venoval chorým. Pre Vatikán bola záležitosť uzavretá.

Táto epizóda, podrobne opísaná vo štvrtej kapitole tejto knihy, je výrazným príkladom extrémnej citlivosti na každý náznak existencie démonického prejavu v reálnom svete. Diabol môže byť prijateľný ako teologická realita, ale nie ako osobnosť, ktorá núti ľudí zavýjať, levitovať, hovoriť neznámymi jazykmi a prejavovať nadľudskú silu – to všetko sú klasické známky posadnutia, no príliš hollywoodske na moderný vkus Vatikánu.

V širšom kontexte upozorňuje „exorcizmus“ Angela V. na rastúce napätie medzi oveľa intelektuálnejším prístupom Vatikánu k viere, výrazne orientovanom na filozofické a doktrinálne tvrdenia, a ľudovým hladom po niečom hmatateľnejšom. Vo veku, v ktorom sa kresťanstvo považuje za vieru rozumu, sú viacerí ešte stále fascinovaní možnosťou zázrakov, zjavení, zápasov s diablom a ďalšími známkami nadprirodzena.

Dosiahnutie rovnováhy medzi týmito dvoma aspektmi viery – to je cieľ, ktorý zamestnáva Vatikán v čoraz väčšej miere, pokiaľ ide o čas i zdroje. V ostatných rokoch vydali vatikánske úrady celý rad inštrukcií zameraných na kontrolu náboženských a mystických skúseností zakaždým, keď hrozilo narušenie cirkevných presvedčení a praktík. V istom zmysle sa Vatikán preverovaním nadprirodzených skúseností a filtrovaním „zázračných“ zážitkov zaoberá preto, aby minimalizoval všetko, čo považuje za neortodoxné, nadbytočné, prehnané alebo bizarné. Zároveň však nemôžu byť oficiálni predstavitelia Ríma považovaní za niekoho, kto obmedzuje Božie zásahy vrátane možnosti Božieho príhovoru v každodennom živote – to by sa považovalo za zradu najstarších tradícií cirkvi.

Rôzne formy nadprirodzeného – zázračné udalosti, zjavenia, uzdravenia, proroctvá a démonické zásahy – boli zásadnými prvkami kresťanstva od okamihu, keď Boh v knihe Genezis povedal: „Buď svetlo!“ Po zázrakoch stvorenia, ktoré priniesli svetu Božie slovo, nasledovali viaceré starozákonné záznamy Božej priazne alebo odplaty – vody Nílu sa zmenia na krv, jedna z desiatich rán egyptských; uschnutá ruka kráľa Jeroboama, ktorý sa snažil umlčať proroka; oslica proroka Bileáma, ktorá prehovorila k svojmu pánovi ľudským hlasom; alebo zjavenia zvestované biblickými prorokmi ako Daniel, ktorí predpovedali udalosti vlastnej doby až po koniec sveta. Život Krista bol poznamenaný ešte intenzívnejším prívalom

nadprirodzenej aktivity. Ježiš kriesil mŕtvych, uzdravoval chorých, vracal zrak slepým, vyháňal démonov, menil vodu na víno, nakŕmil zástupy niekoľkými chlebmi a zopár rybami, a kráčal po vode. Nový zákon zaznamenáva tridsaťsedem Kristových zázrakov, no ako hovorí Evanjelium podľa Jána: „Ježiš urobil ešte veľa iného. Keby sa to všetko malo dopodrobna opísať, myslím, ani na celom svete by nebolo dosť miesta na knihy, ktoré by bolo treba napísať“ (Jn 21, 25).

Podľa biblických záznamov apoštoli naďalej vykonávali zázračné činy aj po Kristovej smrti. Uzdravovali chorých a bezvládnych, zbavovali mužov a ženy zlých duchov, otvárali väzenské brány a zažívali prorocké vízie. Spirituálna sila svätého Petra bola taká veľká, že sa hovorilo, že ešte aj jeho tieň uzdravoval chorých. Zázraky boli považované za dôležitý indikátor svätosti a v osemnástom storočí Vatikán stanovil formálne kritériá uznávania zázrakov ako súčasti kanonizačného procesu.

Časti ľudských kostí aj iné pozostatky zachovávali fyzickým spôsobom odkaz raných kresťanských evanjelistov a svätých a ich predpokladaná nadprirodzená moc ich premieňala na súčasť chrámov v Európe a v neskorších storočiach i na všetkých svetadieloch. V stredoveku nadobudli relikvie získané zo Svätej zeme väčšiu dôležitosť, keď sa komunity začali spoliehať na ich priazeň a ochranu. Dokonca aj malé mestá niekedy uctievali celý panteón patrónov z radov svätých a každý z nich sa špecializoval na prekonanie určitého druhu ochorenia alebo ťažkostí. Modlitby zodpovedané svätými zástancami boli často zvečnené v podobe votívnych predmetov, nových svätýň alebo výstavby veľkých kostolov.

Zjavenia Panny Márie boli neskorším javom cirkevných dejín. V niektorých kresťanských oblastiach k nim často dochádzalo koncom stredoveku a niekedy sa spájali s výročnými procesiami alebo inými udalosťami. Viaceré mestá v stredomorských krajinách uctievali vlastné konkrétne „zázračné“ obrazy Panny Márie – typické boli plačúce ikony alebo krvácajúce sochy, ktoré sa stali predmetom modlitieb alebo invokácie. Počas ostatných dvoch storočí počet Máriiných posolstiev doručených priamo vybraným vizionárom dramaticky vzrástol. Najznámejšie z mariánskych zjavení pritiahli stúpencov z celého sveta a niektoré z nich získali oficiálny súhlas katolíckej cirkvi. Stovky ďalších však nikdy nedosiahli viac ako len miestnu známosť a v mnohých prípadoch sa cirkevné autority vyhli oficiálnemu vyhláseniu o víziách alebo prorockých správach, ktoré sa s nimi spájali.

Druhá strana nadprirodzenej mince – démonický vplyv – kresťanov zaujímala odjakživa. Zápas proti zhubnej mágii a čarodejníctvu veľmi zamestnával prvotnú cirkev a po celé stáročia bolo pre duchovenstvo i laikov prijateľné vyháňať zlých duchov spolu s dovolávaním sa moci Krista, svätých a anjelov. Exorcizmus sa nakoniec stal v rámci katolíckej cirkvi uznávaným posvätným úkonom s vlastným rituálom, ktorý bol naposledy revidovaný v roku 1999.

Od začiatku sa potom kresťania spoliehali na sieť nadprirodzených spojení v modlitbách, uctievaní i v každodennom živote. V raných dobách sa o týchto prejavoch Božej moci veľa nediskutovalo, boli prijímané, aspoň v kresťanskej komunite, v duchu zázraku a vďačnosti. Po mnohé stáročia nemala cirkev žiaden oficiálny súbor postupov, ako preskúmať a overiť takéto javy. V pätnástom storočí sa však dostali do popredia nebezpečenstvá spojené so súkromnými zjaveniami k všetkým formám nadprirodzených znamení a komunikácie, keď obľúbený a horlivý taliansky dominikánsky kazateľ Girolamo Savonarola predpovedal celý rad pohrôm, ktoré Boh zošle, aby očistil skazenú cirkev Ríma. Alexander VI., pápež z rodu Borgiovcov, sa o tom dozvedel a po pokračujúcej neposlušnosti Savonarolu dal v roku 1498 mnícha obesiť a jeho telo spáliť v rodnej Florencii. Proroctvá a ich schopnosť rozbúriť masy predstavovali pre autority hrozbu, čo znepokojilo Vatikán, ktorý začal trvať na väčšej ostražitosti.

Dnes vďaka globálnemu mediálnemu záujmu o každú novú zmienku o zázrakoch a internetovým stránkam venovaným najnovším „božským“ posolstvám je Vatikán čoraz citlivejší na hroziace škody, interné aj externé, aké predstavujú falošné zázraky, zjavenia a proroctvá. Interné riziko spočíva najmä v tom, že vyvolávajú zmätok a pochybnosti medzi veriacimi. Ústredná kresťanská predstava, že verejné vystupovanie Boha sa skončilo s Novým zákonom, ponecháva len malý priestor na dogmatické prekvapenia a inovatívne predpovede jednotlivých vizionárov. V súčasnosti nikoho neupália na hranici za kacírstvo, ale katolícki proroci, ktorí protirečia oficiálnemu cirkevnému učeniu alebo vynachádzajú nové, sú kritizovaní, vylúčení a v niektorých prípadoch exkomunikovaní.

Rovnako je pre katolícku cirkev dôležitý jej obraz v očiach sveta. V prebiehajúcej kampani globálnej evanjelizácie pápeži a iné vatikánske autority zdôrazňujú, že viera a ľudský rozum idú ruka v ruke a že cirkev netúži vrátiť sa do čias pred osvietenstvom. Argumentujú tým, že cirkev bola rozvážnou, i keď z času na čas kritickou silou podieľajúcou sa na formovaní súčasnej civilizácie a oprávnene si zaslúži hlas v modernej dobe. Z tohto dôvodu viacerých vatikánskych hodnostárov vždy rozruší, keď sa dopočujú o ďalšej plačúcej madone, uzdravujúcej relikvii alebo o predpovediach ženy z domácnosti prijímajúcej Božie pokyny.

Podľa názoru viacerých odborníkov, s ktorými sme sa pre potreby tejto knihy rozprávali, napätie medzi teologickým a zbožným krídlom katolíckej cirkvi je skutočné a prejavuje sa vždy, keď je hierarchia nútená posudzovať zjavenia, zázraky a súkromné zjavenia. „Oddanosť svätým a viera v moc svätých niekedy hraničí s poverami,“ povedal jeden vatikánsky teológ. „Naproti tomu označenie ,povera‘ často používajú teologicky osvietení ľudia na zamietnutie ľudovej zbožnosti, pretože nedokážu doceniť jej prínos.“

Demarkačná línia však zďaleka nie je jasná alebo úplná. Dokonca aj katolícki racionalisti zostávajú otvorení prejavom božského, ktoré zahŕňa širšiu koncepciu rozumu a odmieta myšlienku, že empirická veda je jedinou cestou k pravde. Z kresťanského hľadiska materiálna a nadprirodzená realita nepretržite koexistujú vo svete, ktorý stvoril Boh a vykúpil Kristus. Nie sú to dve oddelené sféry, ich styčné body sú neobmedzené. Katolícke chápanie sveta je posvätné v tom zmysle, že všetky veci môžu byť nositeľmi božského a prostriedkami milosti, čo pomáha vysvetliť, prečo bol nadprirodzeným udalostiam v cirkvi vždy poskytovaný veľký priestor. Dokonca ešte aj dnes môžu viacerí skeptici (vrátane vatikánskych hodnostárov) prejavovať nedôveru k bujneniu zjavení a apokalyptických znamení a napriek tomu opisovať súkromné zjavenia a zázračné skúsenosti, ktoré sa vymykajú racionálnemu vysvetleniu.

Vatikán nemá úrad pre nadprirodzeno, centrum na riešenie všetkých nadprirodzených alebo nevysvetliteľných vecí. Namiesto toho sa rôzne byrokratické orgány Vatikánu, často len s minimálnou mierou koordinácie, pokúšajú o zhodnotenie a reguláciu širokého spektra mimoriadnych javov, i keď vo väčšine prípadov posúvajú zodpovednosť za verdikt späť na miestnych biskupov. Prínos Vatikánu môže byť liturgický, doktrinálny alebo vedecký a nevyhnutným výsledkom je séria zmiešaných správ, keď ide o iné nadpozemské znamenia a zázraky – jedna kongregácia Rímskej kúrie môže vydať dokument varujúci pred „vášnivým zhromažďovaním relikvií“ a poverčivou vierou v ich moc, zatiaľ čo iný úrad bude distribuovať malé kúsky tiel svätých na uctievanie veriacim. Podobne jedna skupina doktrinálnych predstaviteľov môže monitorovať šarlatánske proroctvá vrátane naznačovania, že pápež František je antipápež, zatiaľ čo iní vatikánski experti píšu diela o dešifrovaní zakódovaných písomných správ o konci sveta. Pápežská komisia vyšetruje údajné mariánske zjavenia v meste Medžugorie v Bosne a Hercegovine a zároveň kardináli verejne nesúhlasia s autenticitou a hodnotou tamojších vízií. Vatikán umožní testovanie rádiokarbónovou metódou, ktorá datuje Turínske plátno do stredoveku, ale o šesť mesiacov pápež vyhlasuje, že Turínske plátno je „rozhodne relikvia“ z čias ukrižovania. Jeden vatikánsky úrad víta predkladanie údajných zázrakov, ktoré demonštrujú moc svätého príhovoru, ale potom sa obracia k medicínskej vede, aby polovicu tvrdení o zázrakoch odmietol.

Úsilie Vatikánu o väčšiu objektivitu a transparentnosť v otázke nadprirodzených fenoménov bolo občas kontraproduktívne. Klasický prípad nastal v roku 2000, keď pápež Ján Pavol II. a vrcholne dogmatickí hodnostári prezradili tretie tajomstvo z Fatimy a uverejnili oficiálny text a komentár k významu posolstva Blahoslavej Panny odovzdaného trom portugalským deťom v roku 1917. Iniciatíva uviesť veci na správnu mieru po desaťročiach utajovania a znepokojujúcich špekulácií nielenže viacerých katolíkov nepresvedčila, ale jej výsledkom bol vznik odvetvia produkujúceho knihy a videá na tému vatikánskeho utajovania tejto záležitosti. Tretie fatimské tajomstvo bolo ekvivalentom Oblasti 51 – akýkoľvek pokus o oficiálne vysvetlenie nevyhnutne podnieti nové konšpiračné teórie.

Jednou z ústredných otázok v diskusii o mystických víziách a proroctvách je, či v týchto prípadoch Boh priamo komunikuje so zbožným jednotlivcom bez mediácie inštitucionálnej cirkvi, a ak áno, tak prečo? To je otázka, ktorú si kládol svätý Ignác z Loyoly po vlastnom mystickom zážitku v Španielsku šestnásteho storočia. Ignác sa pevne postavil na stranu mystiky, hovoriac, že spirituálne cvičenia by mali „umožniť Stvoriteľovi priamo komunikovať so stvorením a stvoreniu priamo komunikovať s jeho Stvoriteľom a Pánom“. Ignáca povolali pred inkvizíciu, aby zdôvodnil svoje učenie, ale na rozdiel od iných, ktorí boli upálení ako kacíri, on dokázal vysvetliť, že osobné mystické spojenie s Bohom neznamená odvrhnutie postupov a pokynov inštitucionálnej cirkvi.

Nemecký jezuita Hans Zollner, jeden z moderných nasledovníkov Ignáca, patrí dnes k novému pokoleniu katolíckych mysliteľov, ktorí sa snažia budovať mosty medzi vedou a náboženskou realitou. Hans Zollner, prorektor Pápežskej univerzity Gregoriana v Ríme a riaditeľ Inštitútu psychológie, je teológ a licenciovaný psychológ. Fenomény ako démonické posadnutie skúma ostražitými a klinickými očami a odhaduje, že spomedzi tisícky takýchto prípadov možno iba jeden nemá psychologické vysvetlenie. „Povedal by som, že čím je osoba serióznejšia a racionálnejšia, tým skôr bude súhlasiť, že namiesto exorcistu takmer všetci títo ľudia potrebujú psychologickú pomoc a tá by ich uzdravila,“ poznamenal Zollner v nedávnom rozhovore.

Hans Zollner však dodáva, že vedci niekedy vylučujú vieru v démonov, zázraky a zjavenia jednoducho len preto, lebo nezapadá do existujúcich empirických kategórií: „Je to obrovská filozofická chyba vo viacerých oblastiach vedy, pretože veda sa stala pre niektorých ľudí vyznaním. Hovoria, že veci sa nedajú overiť vedecky, ale oni považujú za ,vedecké‘ niečo, čo vzniklo za posledných stopäťdesiat rokov.“

Podľa Zollnera navrhujú niektorí odborníci zaradiť medzi vševedúcou vedou a slepou vierou tretí druh reality. Ide o postoj, ktorý je aj filozofický, aj spirituálny, a tak otvorenejší náboženským a transcendentálnym zážitkom. Ako zdôrazňuje, niet pochýb o tom, že priama skúsenosť s nadprirodzeným má v živote mnohých kresťanov stále veľký význam, keď sa totiž katolicizmus stáva globálne rôznorodým náboženstvom, je nútený prijímať kultúry, v ktorých nie je dobre definovaná deliaca čiara medzi objektívnou vedou a nadprirodzeným. Niektoré z týchto kultúr majú hlbokú väzbu k zázračnému. „Čo je ,normálne‘ podľa anglosaských a západoeurópskych noriem,“ vraví Zollner, „nie je nevyhnutne normálne v Papue-Novej Guinei alebo v pralesoch Konga. Platí to od spôsobu zdravenia až po spôsob posudzovania nevšedných javov.“

Zollner si všimol, že katolícki akademici, rovnako ako iné intelektuálne elity, majú sklon súhlasiť s predsudkami proti mystickým vizionárom a ich prorockým posolstvám. Je presvedčený, že katolícka cirkev ako celok by sa mala viac usilovať o zachovanie zdravého spojenia s transcendentálnou skutočnosťou. To všetko je ešte dôležitejšie dnes, keď západná spoločnosť prejavuje známky potenciálne škodlivého rozkolu medzi racionálnym a nadprirodzeným – rastúcu priepasť medzi vedeckým, pevne stanoveným svetom každodenného života ľudí a ich súkromným spirituálnym hľadaním. Uznávané cirkvi nie vždy reagovali na tieto snahy a mnohým ľuďom neusmerňovaný spirituálny prieskum nahradil náboženskú príslušnosť. Zollner tvrdí, že keď sa ľudia zbavia pút náboženských činností a tradícií, môže sa chuť na nadprirodzeno prejaviť buď v iracionálnych, či dokonca deštruktívnych praktikách ako satanistické kulty, alebo v širokej škále hľadania fantastickosti (napríklad v populárnych filmoch a literatúre), ktorá odráža fundamentálnu ľudskú túžbu po nadprirodzenom. Ako vyhlasuje Zoller, cirkev musí cieľavedome zušľachťovať veľké témy vykúpenia a spasenia a to znamená aj otvorenosť k možnosti božských zásahov do života ľudí.

Usmerňovať moderný prístup k nadprirodzenému však rozhodne nie je jednoduché. V prvom rade Vatikán považuje znamenia a zázraky za doplnok Písma a náuky, nikdy nie za hlavnú tému. Navyše sa úloha zázračného v čoraz pluralistickejších a sekulárnejších spoločnostiach zmenila. V katolíckych kultúrach minulých storočí zázračné udalosti a ich pietne pripomienky umocňovali religióznu identitu miestnych spoločenstiev a často fungovali ako rozhranie medzi náboženským a občianskym životom. Prioritou Vatikánu bolo zabezpečiť, aby takéto pobožnosti boli z hľadiska učenia v poriadku a aby sa miestne nadšenie pre znamenia, relikvie, zjavenia a proroctvá nevymklo spod kontroly. Dnes sú však takéto javy často odstrihnuté od tradičných koreňov katolicizmu a zbožného života a namiesto toho sa s nimi zaobchádza ako s kuriozitami, gotickými anomáliami, ktoré sa sem-tam objavujú v celkovej spirituálnej panoráme. Kým kedysi nadprirodzené udalosti boli znakom zdravia mystického organizmu cirkvi, dnes ich cirkevná hierarchia považuje za voľné radikály, nestabilné prvky, ktoré si vyžadujú lepšiu kontrolu.

Zázraky už neraz nemajú zjednocujúcu úlohu, a to dokonca ani na lokálnej úrovni. Tvrdenia o nadprirodzených javoch dnes katolícke komunity rovnako rozdeľujú, ako aj spájajú. V niektorých prípadoch, ak ich podporujú agresívne skupiny laických katolíkov, sú vnímané ako niečo, čo spochybňuje klerikálny monopol na spirituálnu autoritu. To sú dôvody, prečo Vatikán zintenzívnil svoje úsilie o dohľad a nabáda biskupov k väčšej prísnosti pri skúmaní akýchkoľvek nových „znamení“ z nebies, ktoré pristanú v ich diecézach. V ostatných rokoch Vatikán vložil do svojich pokynov, ako zaobchádzať s výbuchmi nadprirodzeného, atypický naliehavý tón. Rím sa poučil, že v ére nepretržitej globálnej komunikácie už nemôže vyčkávať roky či desaťročia, kým dospeje k rozhodnutiu. Údajné mariánske zjavenia v Medžugorí ponúkajú dokonalý príklad (a z hľadiska usmernenia prakticky neriešiteľný problém). V čase, keď Vatikán v roku 2010 vytvoril komisiu na preskúmanie tejto záležitosti, sa zjavenia konali už takmer tridsať rokov. Počas tohto obdobia sa vydali desiatky kníh, ktoré podporovali Medžugorie, boli o ňom natočené filmy a mestečko v Hercegovine navštívili desiatky miliónov pútnikov. V skutočnosti katolícki stúpenci už hlasovali vlastnými nohami, čím politicky sťažili predstaviteľom Ríma možnosť odstrániť Medžugorie z mapy zjavení. Vatikán dospel aj k poznaniu, že sociálne médiá, nekontrolované a nefiltrované cirkevnými autoritami, sa teraz bežne využívajú na propagáciu tvrdení o božských posolstvách a proroctvách. Facebookové a blogové stránky propagujú „katolícke proroctvá o konci sveta“, rôzne mariánske zjavenia, modlitby proti posadnutiu diablom a súkromné zjavenia katolíckych vizionárov. Niet divu, že sa nadprirodzené stáva nákazlivým a predbieha schopnosť Vatikánu preskúmať a overiť.

Moderná mystika čelí novým druhom tlaku aj na osobnej úrovni. Historicky bola medzi ľuďmi vyhlasujúcimi, že zažili zjavenia a zázračné znamenia, pokladaná za známku hodnovernosti vždy pokora. Dnes sa však od týchto jednotlivcov očakáva, že predstúpia pred médiá. Vatikán uprednostňuje, aby vizionári zostali v úzadí, ale svet chce, aby sa stali celebritami – prístupnými, populárnymi a ochotnými zapojiť sa do vlastnej propagácie.

Keď sa k slovu dostane nadprirodzene posvätné, spravodajské médiá milujú obraz Vatikánu, ktorý sa zúfalo snaží zachovať zastarané postupy a názory. Ak Rím usporiada workshop o démonických vplyvoch, titulky budú nevyhnutne hovoriť o „oživení exorcizmu“. Ak Vatikán vystaví údajné kosti svätého Petra, znamená to „návrat k relikviám“. V skutočnosti dochádza k oveľa subtílnejšiemu a komplexnému posunu, keďže Vatikán sa vzdáva archaických prvkov, ktoré vo veku rozumu už nemajú opodstatnenie. Celkový dôraz sa presunul od nadprirodzených udalostí protirečiacich racionálnemu svetu k holistickejšiemu prístupu, ktorý vidí spojenie s božským ako konštantu spirituálneho života.

Je to však delikátna úloha a naráža na odpor, lebo so snahou Ríma mierniť teatrálnu stránku nadprirodzeného nie vždy súhlasia veriaci v laviciach. Miestne zjavenia, plačúce alebo krvácajúce obrazy, uzdravujúce relikvie a enigmatické proroctvá dokážu ešte aj v dvadsiatom prvom storočí mnohých katolíkov vyburcovať a nevyhnutne sa objaví aj určitý odpor v prípade, že sa hierarchia snaží prejavy nadšenia obmedziť.

„Tieto zázraky by nemali byť skryté,“ napísal jeden katolík, ktorý podpísal v roku 2011 petíciu za opätovné obnovenie vyšetrovania správ viacerých plačúcich sôch v Kostole svätej Alžbety Anny Setonovej v Lake Ridge vo Virgínii. Počas niekoľkých mesiacov v roku 1992 sochy a iné obrazy akoby ronili slzy alebo krv v prítomnosti kňaza, ktorý mal údajne stigmy – rany po Kristovom ukrižovaní. Udalostí, známych ako Setonovej zázraky, boli svedkom stovky farníkov. Diecézni úradníci v tom čase záležitosť vyšetrovali, nenašli v nej žiaden zvláštny význam alebo posolstvo a umlčali kňazov, ktorí s ňou boli spojení. Ešte aj takmer o dvadsať rokov neskôr sa miestni katolíci stále čudujú, prečo Setonovej zázraky nemali väčší dosah. Patrí k nim aj sudca Najvyššieho súdu Antonin Scalia, ktorý túto epizódu spomenul vo svojom prejave v roku 2010 a pýtal sa: „Prečo ten kostol nebol plný neveriacich, ktorí by sa snažili zistiť, či na tom nebolo niečo pravdy?“ Sudca Scalia namietal, že iracionálne nebolo akceptovať očité svedectvá, ale a priori bez prešetrenia vylúčiť akúkoľvek možnosť zázrakov.

Na medzinárodnom katolíckom horizonte vynásobte Setonovej zázraky niekoľkými stovkami a dokážete pochopiť, prečo Vatikán nemá ani kapacity, ani ochotu monitorovať každé nahlásené zjavenie alebo zázračný jav. Namiesto toho vypracúva pre lokálne cirkevné autority stratégie a procedúry, ktoré by mali dodržiavať. Vatikán čoraz viac vyzýva k dôslednejšej a prísnejšej regulácii nadprirodzeného:

- •   Pravidlá a usmernenia na overovanie zjavení a údajných božských posolstiev dnes zdôrazňujú obmedzený význam súkromných zjavení a potrebu bdelosti biskupov

– najmä keď apokalyptické proroctvá označujú za súčasť problému Vatikán.

- Vatikánski hodnostári sú mimoriadne opatrní pri víziách, ktoré uvádzajú ako zdroj nových posolstiev jedinečného mediátora alebo „bohyňu“ Pannu Máriu, alebo naliehajú v súvislosti s nimi na uznanie novej mariánskej dogmy.

- Pri revízii rituálu exorcizmu a schvaľovaní združenia exorcistov, ktoré cirkev schválila, Vatikán dokonca sprísnil kontrolu katolíckych kňazov pátrajúcich po démonoch a obmedzil činnosť nezávislých exorcistov.

- V posledných rokoch dochádza k cieľavedomej snahe ustúpiť od oddeľovania častí tiel svätých na relikvie – túto prax jeden z cirkevných hodnostárov označil za „prekonanú“.

- Zmena sa vznáša vo vzduchu dokonca aj v oblasti, v ktorej Vatikán bežne zdôrazňoval vedecké dôkazy nadprirodzených javov, a to pri overovaní zázrakov pre kauzy svätých. Pápež František sa požiadavky zázrakov u niektorých svätých vzdal a objavujú sa hlasy, že nastal čas, aby cirkev ustúpila od požiadavky nevysvetliteľných uzdravení v prospech rozšírenej kategórie „zázraku“.

To sú významné trendy a neraz zostávajú nepovšimnuté. Nijaký ústredný plán na zmenu vzťahu cirkvi k nadprirodzenému však neexistuje. Rovnako ako vo väčšine vatikánskych záležitostí, aj tu pôsobia protichodné sily. Môžeme uviesť jeden príklad – aj keď vatikánski hodnostári obmedzujú distribúciu telesných relikvií, pápežskí liturgisti vystavujú pozostatky svätých pri kanonizačných omšiach a iných ceremóniách. Názory sa rôznia aj v otázke Turínskeho plátna, vplyvu diabla a údajných mariánskych posolstiev.

Jednou z konštánt zostáva, že prejavy nadprirodzeného aj naďalej bublajú medzi veriacimi, prenikajú na globálnu katolícku mapu ako aktívne body. Reakciou je snaha Vatikánu triezvo skúmať fakty, vykonávať kontrolu kvality a likvidovať akýkoľvek náznak fanatizmu.

Táto kniha odhaľuje zákulisné boje o to, aby sa v tomto všetkom zachovala rovnováha. Uvádza príbehy nedávnych zázrakov, zjavení a proroctiev z rôznych perspektív ústredných hráčov – pravoverných veriacich, skeptikov vo Vatikáne a obozretných vatikánskych vyšetrovateľov. Skúma šokové vlny spôsobené tým, že pápež, akým je František, začína hovoriť o diablovi, mariánskych posolstvách či falošných prorokoch. Vysvetľuje, ako vzťahy s verejnosťou ovplyvnili a chvíľami aj nahradili triezvy úsudok v mystickom živote. Ponúka hodnotenia vatikánskych osobností z praxe i vatikánskych teoretikov, ako aj svedectvá zázračne uzdravených, ktorí veria, že boli zachránení na príhovor nebies. A napokon skúma i otázku, na ktorú sa s rastúcou naliehavosťou snažia odpovedať katolícki myslitelia a hodnostári: môže v cirkvi dvadsiateho prvého storočia mierumilovne spolunažívať zázračné a racionálne?

Table of Contents

Start

ÚVOD