Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

J. S. Adlerová

FOTOATELIÉR

… když holky táhnou za jeden provaz

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400

jako svou 6260. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická

Jazyková úprava Gabriela Janů

Návrh obálky Vojtěch Kočí

Grafická úprava a sazba TypoText, s.r.o.

První vydání, Praha 2016

Vytiskly tiskárna FINIDR s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2016

Text © J. S. Adlerová, 2016

Fotografie na obálku © Depositphotos/annakhomulo

ISBN 978-80-271-9280-9 (ePub)

ISBN 978-80-271-9279-3 (pdf)

ISBN 978-80-271-0044-6 (print)

Všechny postavy, situace a události

jsou v této knize fikcí.

Jakákoliv podoba je čistě náhodná,

nikoliv však nemožná.

Kapitola 1.

Říká se, že budoucnost začíná dnes. Ne zítra. (A já hloupá tomu nevěřila!)

Vždyť dnešek začal jako každý jiný pracovní den. Vstala jsem v 6:30, královsky jsem posnídala – čerstvé maliny smíchané s cereálními lupínky a čokoládovými vločkami. U okna jsem se zasněným pohledem dopila mátový čaj a poté se vydala na ranní procházku s Argem. Zatímco můj báječný sedmiletý zlatý retrívr bezstarostně běhal a očichával vše, co se dalo, mně začal v srdci hlodat malinkatý červíček ohledně vztahu s mým přítelem. Přemýšlela jsem proč. Všechno se zdálo normální. Až na to že v posledních dvou měsících vstával dříve než já. To mi ale vysvětlil. V kanceláři úpí pod haldou práce. To si vybírá daň i večer: včera již po několikáté v tomto měsíci usnul dřív, než jsem přišla do ložnice, i když věděl, že jsem si koupila novou sexy soupravičku. Je to normální, anebo se mám strachovat? Argo se ke mně vracel s klacíkem a já pohlédla na šťastného psa. Zapomněla jsem na pochybnosti o mém vztahu a kochala se pohledem na sluneční paprsky dopadající na trávu skrze listí stromů. Pohádková atmosféra mi dala zapomenout na minulé téma. Cítila jsem se obyčejně krásně. Proč bych neměla? Mám práci, která mě baví, po rozvodu a několika nezdařilých pokusech jsem si našla skvělého přítele, jsem zdravá a plná vitality. Každé ráno začnu tím nejbáječnějším způsobem: procházkou nádhernou přírodou s mým „blonďákem“. Prostě pohodička. To jsem ještě netušila, že se mi za hodinku zboří část mého pečlivě vystavěného domečku štěstí.

S kamarádkou Hedvikou ze školních let jsme si zařídily fotoateliér, naší specializací se stalo focení svateb. Naše pět let staré foto studio čítalo dvě místnosti, zařízené v jednouchém elegantním stylu – bílé stěny a nábytek s kontrastujícími černými dekoracemi. Těšila jsem se, jak budu pracovat na fotkách z pohádkové svatby z uplynulého víkendu. Brali se „Ken a Barbie“. Neskutečně sympatický pár, který zahrnoval radostí všechny hosty. A což teprve ty roztomilé holčičky-družičky! Jednu jsem vyfotila, když si po dopolední „dřině“ sedla ke stolu a s rukama v bok vyhlásila stávku. Už žádné focení! Vzala si do ruky kus šlehačkového dort a po chvíli měla šlehačku po celé tvářičce. Na takových fotkách, které nazývám snímky pro dobrou náladu, se mi nádherně pracuje.

Otevřela jsem dveře a uviděla jsem Hedviku a Aleše. Seděli u stolku, kde obvykle my dvě diskutujeme s klienty o fotkách. Moje kamarádka s vlasy jako Sandra Bullock, v kostýmku za tři a půl tisíce a dokonalou manikúrou právě ukazovala prstem na monitor notebooku a Aleš horlivě přikyvoval. Ještě pořád jsem věřila, že to nic neznamená. (Já hloupá!)

Pozdravili jsme se. „Sedni si, prosím tě,“ pronesla Hedvika příliš vážně. Moje bezstarostná nálada začala mizet. Podívala jsem se jí do očí olemovaných hustými řasami. Sklopila je. Aleš studoval podlahu. Načež si Hedvika odkašlala a začala mluvit. Poslouchala jsem, ale již po pár sekundách jsem vlastně slyšela jen útržkovité fráze: „Víš, my dva… před třemi měsíci… bylo to jako blesk z čistého nebe… těhotná… rozhodli jsme se spolu žít… je nám líto…“ Aleš zakoktal něco jako: „Jsi bezva… určitě si brzy najdeš… no, toho… správného chlapa.“

Bojovala jsem se slzami, ale těšilo mě, že jsem na konci jejich procítěného projevu byla schopná odpovědět, aniž se mi třásl hlas: „Tak já se začnu balit. Je jasné, že tady už pracovat nemůžu.“

Každých deset sekund jsem si musela v duchu poroučet: Nebreč! Nebreč! Dokázala jsem to. Bez jediné slzy jsem si sbalila věci ze stolu, popadla pracovní svetr ze židle a sáhla po růžové africké fialce na svém stole. Ještě jsem slyšela hlas Aleše i Hedviky, ale slova jsem nevnímala. Musela jsem se soustředit na to nejdůležitější. Nedopřát jim pohled na mé slzy. Povedlo se! Tedy jen do chvíle, než jsem se vrátila domů. Můj pronajatý 2+kk mě přivítal vůní citrusů. Zbožňuji tu vůni, ale tentokrát mně to připomnělo, jak jsme s Alešem dloubali vychlazený grapefruit, jedli pomerančové plátky polité čokoládou, pochutnávali si na mandarinkách a pili limetkový džus. Doplahočila jsem se ke kuchyňskému koutu, sedla si na zem, opřela se o kuchyňskou linku a rozbulila jsem se. Když došly slzy, položila jsem si hlavu na kolena a vzlykala. Nevím, jak dlouho jsem tam seděla. Z mého sebelítostivého přemýšlení mě vyrušilo vyzvánění mobilu. Kabelka, kterou jsem halabala odhodila na zem, ležela poblíž. Nemusela jsem se ani zvedat. Dosáhla jsem na ni, vyndala mobil a přijala hovor.

„Čau, sis.“ Tak si říkáme se sestrou. Když jsme se před několika lety učily anglicky, zdokonalovaly jsme se sledováním filmů a seriálů v originále. Jakmile jsme slyšely, že se dá v angličtině zkrátit slovo „sister“ na „sis“, oběma se nám to zalíbilo. Česky „ségra“ se nám zdálo příliš tvrdé, „sis“ vyjadřovalo to, co k sobě cítíme. Něco zvláštního, pěkného, spikleneckého, skvělého.

„Čau, co se děje? Zníš, jako by někdo umřel.“

„Hedvika zavraždila můj vztah s Alešem, čímž zabila i mou práci, protože studio patří jí. Takže tady oplakávám dva pohřby na jednou.“

„Sedíš jako obvykle na zemi v kuchyňce?“

„Jo. Proč?“

„Tak tam dál seď, přivedu Arga, přinesu něco k obědu…“

„Bože, to už je po jedenácté?“

„… a pobulíme si spolu.“

To mně vyrazilo dech. „Ty budeš brečet kvůli mému rozchodu s Alešem?“

„Jasně že… ne. Ty budeš brečet, já budu nadávat a Argo bude štěkat. Za chvíli jsem u tebe.“

Tak to je moje sestra Erika. Jsme jako voda a oheň. Což sedí i astrologicky, protože já jsem v Rybách a ona je Lvice. V dětství to bylo patrné nejvíce. Zatímco já jsem si oblékla sukni a ukradla máminy boty na vysokém podpatku, ona si nasadila tátovy lyžařské rukavice. Já jsem si vzala starou kulmu, kroutila se a zpívala s Helenou Vondráčkovou, Hanou Zagorovou, Karlem Gottem a Jiřím Kornem, Erika položila na postel starý polštář a boxovala do něj. Lyžařské rukavice vytvářely otřesné tlumivé rány, mezi nimiž se ozývalo: „Já ti dám, ty pitomý myslivče a náno Karkulko! Vlk je hrdina! Vy dva jste prd!“ Když jsme povyrostly, prosila jsem sestru, zda by alespoň moje postel a stůl mohly zůstat uklizené, když už všude okolo se povaluje její oblečení a věci. Ona zase naopak žadonila, jestli si může ke mně lehnout, protože na její posteli je bordel. Když jsme dospěly, najednou jsme obě zjistily, že mít tak odlišnou sestru je vlastně to největší štěstí. Alespoň pro nás dvě.

Kapitola 2.

Můj retrívr by vám řekl: „Smutná nálada, ta vydrží. Pizza chladne a rychle mizí, takže je určitě moudřejší soustředit se na pizzu.“ (Ano, ano, mám nesmírně inteligentního psa!)

Když přišla Erika, přisedla si ke mně na zem, každá jsme si vzaly kus pizzy a mně se koulely slzy po tvářích. Argo se snažil, seč mohl, aby se mnou soucítil. Na několik sekund si položil hlavu na má kolena. Usoudil však, že zatímco já budu brečet i potom, pizza bude za chvíli fuč a začal dělat psí oči na pizzu. „Vždycky jsem za tvými zády tvrdila, že máš chytřejšího psa než chlapa,“ prozradila mi Erika a dala Argovi kus pizzy.

„Ty jsi nikdy Aleše nemusela. Proč? Nebyl tak hloupý, jak říkáš.“

„Ne, nebyl.“ Erika vzdechla. Argo zaštěkal, a tak se s ním podělila o další kousek pizzy a dodala: „Měl vskutku rozsáhlý výběr témat, o kterých se uměl bavit. Když to vezmu abecedně…“ Erika před sebe dala ruku a začala počítat na prstech. „Atletika. Auta. Co by dělal, kdyby zbohatl. Jeho postava a posilování. Stačí mi prsty jedné ruky.“

„Teď přeháníš.“

„Tak dobře, ještě přidám – nadávání na poměry u nás v republice a záliba v sledování nejtrapnějších videí na internetu – a budu muset použít prst druhé ruky.“

Zasmála jsem se, ale ihned jsem se opět rozbrečela. Erika mě vzala okolo ramen. Společně jsme krmily Arga, který nám občas položil hlavu na kolena a tvářil se smutně. Stačilo otevřít krabici s pizzou a jeho solidární smutek zmizel pod psím úsměvem šťastného retrívra. Erika ho pozorovala a pak k němu kývla: „Vezmi si z něho příklad. Aleš mu rozhodně chybět nebude.“

Pohladila jsem psí hlavu: „Tak tomu věřím. Aleš ho respektoval, ale nic víc.“

„Sis, podle mě to není až takové překvapení.“ Vzdechla jsem, možná jsem se bránila myšlence, že není něco v pořádku, ale podvědomě jsem to tušila. Sestra do mě drkla loktem: „Brečíš tady jen kvůli Alešovi?“

Pohledem jsem zavadila o fialku ze studia, stála na stole a já jsem si poprvé uvědomila, že mé slzy patří jen zčásti Alešovi. Bydleli jsme spolu přes dva roky, byl to… no, řekněme, uspokojivý vztah. Měla jsem partnera, který mi dával ve všem svobodu, fandil mým projektům, každý rok mě pozval na dovolenou, byl společenský a měl mě rád. Přijít o uspokojivý vztah je zničující. Faktem ale je, že tu bylo i něco jiného. Obrátila jsem se na sestru: „Rozchod bolí. Když máš ale práci a někoho po boku, nějak se z toho dostaneš. Já jsem tímhle rozchodem přišla o práci, kamarádku…“

„Kamarádku? To myslíš madam Hedviku?“

„Určitě mě nechtěla až tak zranit…“

Erika mě nenechala domluvit. Obrátila se ke mně celým svým tělem, připomínala sopku a taky za pár sekund vybuchla. „Podívej, nebudu tady rozebírat, že ti ta mrcha přebrala chlapa. No, dobrá, to se asi může stát. Kamarádky nejsou automaticky imunní k partnerovi té druhé. Co ale nemůžu překousnout, je ‚štědrost‘ té tvé kamarádky-šlechtičny. Víš, jak mě rozlítilo, že jste zařídily ateliér na její jméno a ty jsi tam pracovala jen na živnostňák?“

„To bylo kvůli administrativě a daním. Všechno tak bylo jednodušší.“

Erika se zašklebila. „Jo, to znám. Taky jsem si zařizovala kadeřnictví. Když jsem sehnala Ivetu do party, několikrát jsem se jí zeptala, jestli nechce být mou rovnocennou partnerkou. Odmítla. Vše jsme si vyjasnily. Navrhla ti madam Hedvika rovnocenné partnerství ve vašem fotoateliéru?“ Mlčela jsem. „Zeptala se tě madam kamarádka Hedvika, jak velké chceš vyrovnání?“ Sklopila jsem oči. Přišla jsem o práci a partnera. Konečně jsem si uvědomila, že moje kamarádka patří mezi ty mrchy, které vás obdařují svým dokonalým úsměvem, pokud vás potřebují. Když jim už nemáte co dát, odkopnout vás ze života. Ještě jsem se snažila Hedviku bránit úvahou, že jsem se měla zajímat o vyrovnání já. Třeba ji hlodalo svědomí, když mě viděla tak rychle se pakovat. Erika mi věnovala tak děsivý pohled, že jsem raději ztichla.

Dojedly jsme pizzu. Argo spokojeně ležel s hlavou položenou na mých kolenou. Erika se na mě zadívala smaragdově zelenýma očima a nechala uvadnout zlost. V očích jí zajiskřilo a ona sladce sarkasticky pronesla: „Zítra spolu navštívíme tvou kamarádku, která byla tak hodná, že ti převrátila život na ruby. Velice mírumilovně… tak, jak to máš ráda ty, Martino… se jí zeptáme, kolik průměrných měsíčních výplat ti hodlá poslat na účet.“ Chtěla jsem něco namítnout, ale ona zavrtěla hlavou. Opustila svůj sarkasmus a naopak velice vážně shrnula: „Rozchod není snadný, to máš pravdu. Tak proč si ještě přidělávat starosti tím, že nemáš peníze na nájem a na jídlo? Musíš si promyslet, co budeš dělat dál. A to se dělá lépe, když máš na to čas a nešílíš, že příští měsíc budeš v bance na nule. Zítra spolu zajdeme za Hedvikou. Jestli se bude vymlouvat, nech mluvit mě.“

Bože, toho jsem se bála! Na druhou stranu, díkybohu za takovou sestru!

Erika se zvedla. „Za chvíli mně přijde zákaznice. Musím jít. Arga si tu chceš nechat nebo ho mám vzít s sebou?“

Sestra si brala mého psa přes den do kadeřnictví. Nejenom že tím pádem nebyl sám v bytě (Hedvika nechtěla ani slyšet o tom, že bych si ho brala do ateliéru, i když by jí tam nepřekážel, Argo dovede být líný kliďas, když se nic zajímavého okolo něho neděje…), ale navíc měl možnost se proběhnout v parku poblíž kadeřnictví. „Ne, nech ho tady.“

Erika zamířila ke dveřím, když vtom se obrátila a spiklenecky na mě jukla: „Brnknu ti a domluvíme se na večer. David má službu, jsem ti plně k dispozici. Budu ta nejlepší utěšovatelka. Však víš.“

Usmála jsem se. To neznělo špatně. Erika odešla. Hladila jsem zlatou psí hlavu a tatam byla moje statečnost. „Musím ven,“ zašeptala jsem se slzami v očích Argovi. Můj pes moc dobře rozumí slovu „ven“. Zaštěkal a vystřelil ke dveřím. Mně se ale najednou nechtělo, přesto jsem věděla, že musím. Potřebuji načerpat síly, a to se nestane tady, kde mi vše připomíná Aleše.

Nasadila jsem maskovací sluneční brýle na zčervenalé oči, prohrábla blond hřívu, popadla jsem kabelu a vodítko. Dubnové počasí nabízelo svou dokonalou tvář – slunečno, příjemný větřík a mráčky na obloze.

Table of Contents

Kapitola 1.

Kapitola 2.