Markus Zusak

THE BOOK THIEF

Copyright © 2005, 2014 by Markus Zusak

Translation © 2010, 2014 by Vladislav Gális

Jacket design © 2013 by Twentieth Century Fox Film Corporation

Illustration copyright © 2005, 2014 by Trudy White

Slovak edition © 2010, 2014 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-3816-9

S láskou a obdivom venujem

Elisabeth a Helmutovi Zusakovcom

POĎAKOVANIE

Predovšetkým ďakujem Anne McFarlanovej (ktorá je studnicou vedomostí i láskavosti) a Erin Clarkovej (za predvídavosť, milotu a rady v pravý čas). Mimoriadnu vďaku chcem vysloviť Bri Tunnicliffovej za to, že so mnou vydržala a snažila sa uveriť, že dodržím termíny.

Trudy Whitovej som vďačný za jej veľkodušnosť a talent. Som poctený, že tieto stránky spestrila ilustráciami.

Táto kniha by určite nevznikla bez pomoci mnohých ľudí: Cate Patersonovej, Nikki Christerovej, Jo Jarrahovej, Anyez Lindopovej, Jane Novakovej, Fiony Inglisovej a Catherine Draytonovej. Ďakujem, že ste tomuto príbehu a mne venovali svoj vzácny čas. Sotva sa mi podarí vyjadriť, ako si to cením.

Ďakujem aj inštitúciám ako Sydney Jewish Museum a Australian War Memorial. A tiež Doris Seiderovej z Jewish Archive a Rebecce Biehlerovej za informácie o sezónnych premenách jabloní.

Ďakujem Dominike Zusakovej, Kinge Kovacsovej a Andrewovi Jansonovi za povzbudzovanie a výdrž.

A napokon musím osobitne zaďakovať Lise a Helmutovi Zusakovcom za príbehy, ktorým sa občas ťažko verí, za smiech a za to, že mi ukázali tú druhú stranu.

Markus

PROLÓG

POHORIE TROSIEK

kde rozprávač predstavuje:

sám seba – farby

– a zlodejku kníh

SMRŤ A ČOKOLÁDA

Najskôr farby.

Potom ľudia.

Tak zvyčajne vnímam svet.

Alebo sa o to aspoň usilujem.

NA ÚVOD JEDNA MALIČKOSŤ

Zomriete.

Úprimne sa priznávam, že k tejto téme sa usilujem pristupovať zvesela, aj keď mi väčšina ľudí veľmi neverí, hoci im vytrvalo dokazujem opak. Prosím, verte mi. Naozaj viem byť veselý. Aj priateľský. Príjemný. Zdvorilý. A to je len začiatok. Len neočakávajte, že budem milý. S milotou nemám nič spoločné.

REAKCIA NA UVEDENÚ SKUTOČNOSŤ

Trápi vás to?

Prosím, len sa neobávajte.

Vždy hrám fér.

Pardon, mal by som sa predstaviť.

Na začiatok.

Celkom som zabudol na dobré spôsoby.

Mohol by som sa predstaviť, ako sa to bežne robí, ale načo? Čoskoro ma dosť dobre spoznáte, to závisí len od pestrého súboru premenných. Stačí povedať, že v istom momente nad vami zastanem čo najžoviálnejšie a vaša duša sa ocitne v mojom náručí. Na pleci budem mať učupenú farbu. Nežne vás odnesiem.

Vy budete v tej chvíli ležať (ľudia pri tom stoja zriedka). Budete ako stuhnutí vo vlastnom tele. Možno príde prekvapenie, vo vzduchu zavibruje výkrik. A ja už budem počuť iba vlastný dych a zvuk zápachu a svojich krokov.

Otázka znie, akej farby bude všetko vo chvíli, keď si po vás prídem. A čo bude hovoriť obloha.

Osobne mi vyhovuje čokoládová. Tmavočokoládová. Údajne mi svedčí. Pravdaže, usilujem sa obdivovať všetky farby, čo vidím, celé spektrum. Zhruba miliardu chutí, ani dve nie sú rovnaké, a oblohu, ktorú možno pomaly cmúľať. Pomáha mi to proti stresu. Lepšie sa tak uvoľním.

KRÁTKA TEÓRIA

Ľudia si všímajú farby dňa len na jeho začiatku

a konci, zato mne je jasné, že deň v každom momente

prechádza množstvom odtieňov a intonácií.

Jediná hodina niekedy pozostáva z tisícok rozličných

farieb. Voskovožltých, oblačnomodrých. Zo šera či tmy.

Vo svojej brandži sa ich usilujem zaznamenať všetky.

Ako som už spomínal, mojou jedinou záchranou je rozptýlenie. Udržiava ma pri zdravom rozume. Potrebujem ho už vzhľadom na to, ako dlho konám túto prácu. Kto by ma však mohol nahradiť? Kto by ma vystriedal, kým by som oddychoval v nejakom tom rekreačnom stredisku, či už v trópoch, alebo na zasneženom svahu? Samozrejme, nikto, a to ma podnietilo vedome sa rozhodnúť: dovolenku čerpať prostredníctvom rozptýlenia. A tak je jasné, že dovolenkujem len útržkovito. Vo farbách.

Aj tak sa možno opýtate, načo vlastne potrebujem dovolenku. Načo mi je rozptýlenie?

A to ma privádza k ďalšej záležitosti.

K pozostalým.

K tým, čo prežili.

To sú tí, na ktorých sa nevládzem ani pozrieť, hoci sa napokon pozerám často. Vyhľadávam farby, aby som na nich nemyslel, no z času na čas vidím tých, čo mi zostali, ako sa rozpadávajú v skladačke uvedomovania, zúfalstva a prekvapenia. Majú prebodnuté srdce. Spľasnuté pľúca.

A to ma zase privádza k téme, o ktorej vám chcem dnes večer porozprávať, či vlastne dnes, to je jedno, na hodine a farbe nezáleží. Je to príbeh jedného z tých, čo stále prežívajú – čo sa vycvičili v umení pozostalosti.

Je to vlastne krátky príbeh a okrem iného je o:

•  dievčati,

•  slovách,

•  akordeonistovi,

•  fanatických Nemcoch,

•  židovskom pästiarovi

•  a o zlodejčine; tej je v ňom dosť.

Zlodejku kníh som videl trikrát.

PRI KOĽAJNICIACH

Najskôr niečo biele. Oslepujúco biele.

Podaktorí sa zrejme domnievajú, že biela nie je farba a podobné nezmysly. Ja hovorím, že je. Biela bezpochyby je farba a vôbec si nemyslím, že by ste sa práve so mnou túžili škriepiť.

NA UPOKOJENIE

Prosím, nech vás táto hrozba nevyvedie z rovnováhy.

Sú to len silácke reči.

Nemám sklony k násiliu. Ani k zlobe. Som len dôsledok.

Áno, biela.

Akoby celú zem zahalila biela. Natiahla si ju podobne, ako sa niekto súka do svetra. Pri koľajniciach boli stopy hlboké až po holene. Stromy pokrývali ľadové paplóny.

Ako zrejme správne predpokladáte, niekto zomrel.

Nemohli ho len tak nechať na zemi. Zatiaľ to nebol problém, no onedlho odstránia zátarasy na koľajniciach a vlak bude musieť pokračovať v ceste.

Boli tam dvaja strážnici.

Matka a dcéra.

A jedna mŕtvola.

Matka, dievča aj mŕtvola zaťato mlčali.

„No a čo iné mám robiť?“

Strážnici boli dvaja, jeden vysoký, druhý nízky. Vysoký sa vždy ozval prvý, hoci nevelil. Díval sa na menšieho a okrúhlejšieho. Ten mal rumennú tvár.

„No,“ ozval sa druhý, „nemôžeme ich nechať takto, či hej?“

Vysoký strácal trpezlivosť. „A prečo nie?“

Menší skoro vybuchol. Pozrel sa vyššiemu na bradu a zvrieskol: „Spinnst du? Čo si sprostý!?“ Pobúrenie sa mu na lícach zrkadlilo čoraz výraznejšie. Pokožka sa mu rozširovala. „No tak,“ zavrčal a pustil sa brodiť snehom. „Všetkých troch zase naložíme, ak to už inak nepôjde. A oznámime to ďalšej stanici.“

Vtedy som sa už stihol dopustiť tej najelementárnejšej chyby. Ani neviem vypovedať, ako strašne som zlyhal. Veď spočiatku som spravil všetko, čo bolo treba:

Preštudoval som si oslepujúco bielu oblohu, ktorá stála za oknom pohybujúceho sa vlaku. Vlastne som ju vdychoval, no aj tak som zaváhal. Stratil som tempo, lebo som sa zaujal. Zaujalo ma to dievča. Ovládla ma zvedavosť, tak som si povedal, že zostanem čo najdlhšie, a díval som sa.

O dvadsaťtri minút, keď vlak stál, som vystúpil s nimi.

V náručí som držal malú dušu.

Stál som mierne vpravo.

Dynamické duo železničných strážnikov sa vrátilo k matke, k dievčaťu a malej mŕtvole mužského pohlavia. Jasne si spomínam, že som v ten deň hlasno dýchal. Prekvapilo ma, že ma strážnici nepočujú, keď popri mne prešli. Svet sa prehýbal pod ťarchou snehu.

Zo desať metrov naľavo odo mňa stálo bledé dievča s prázdnym žalúdkom.

Triasli sa jej pery.

Studené ruky mala zopnuté.

Zlodejke kníh na líca primrzli slzy.

ZATMENIE

Nasleduje typická čierna, ak chcete, aby som dokázal, že mám široké záľuby. Najtmavšia chvíľa pred svitaním.

Tentoraz som prišiel po muža, asi dvadsaťštyriročného. V istom zmysle to bola krása. Lietadlo ešte pokašliavalo a z oboch pľúc sa mu valil dym.

Keď spadlo, vyrylo do zeme tri hlboké čiary. Krídla malo ako odseknuté ruky. Koniec lietania. Koniec, milý vták z kovu.

ĎALŠIA DROBNÁ INFORMÁCIA

Niekedy prichádzam priskoro. Príliš sa ponáhľam.

A niektorí ľudia sa pri živote udržia dlhšie, než by sa dalo čakať.

Prešlo zopár minút a dym ustal. Nezostalo nič.

Najskôr prišiel chlapec, zadržiaval dych a niesol čosi ako skrinku na nástroje. Rozochvene pristúpil ku kabíne a zadíval sa na pilota; odhadoval, či žije – a v tej chvíli ešte žil. Zlodejka kníh dorazila asi o tridsať sekúnd po ňom.

Od prvého razu prešli roky, no spoznal som ju.

Dychčala.

Chlapec zo skrinky vybral, len si predstavte, plyšového medvedíka.

Strčil ruku cez rozbité okno a položil ho pilotovi na hruď. Usmiaty medvedík sa chúlil na hromade úlomkov, čo zostala z muža, a v jeho krvi. Po pár minútach som sa chopil šance. Bol na to akurátny čas.

Vošiel som dnu, uvoľnil som mu z tela dušu a jemne ju vyniesol.

Zostalo len telo, chabnúci pach dymu a usmiaty medvedík.

Kým sa objavili ľudia, všetko sa zmenilo. Na horizonte tleli prvé uhlíky. Z tmy zostala čarbanica a rýchlo sa strácala.

Zato muž mal farbu kosti. Pokožka sa mu sfarbila dokostrova. Mal pokrkvanú uniformu. Oči chladné a hnedé – ako fľaky od rozliatej kávy – a tie posledné haky-baky na oblohe vytvorili čosi, čo mi pripadalo zvláštne, a predsa známe. Podpis.

Ľudia robili, čo bežne robievajú.

Kráčal som pomedzi nich a každý len stál a pohrával sa s tým tichom. Koktail nesúvislých gest, tlmených viet a nemých nervóznych obzretí.

Keď som sa obzrel k lietadlu, vyzeralo to, že pilotove otvorené ústa sa usmievajú.

Posledný drsný žartík.

Ďalšia ľudská vtipná pointa.

Uniforma ho halila ako rubáš, kým s oblohou zápasilo sivejúce svetlo. Ako už často, aj tu sa mi stalo, že keď som sa vydal na cestu, mihol sa rýchly tieň, posledné kratučké zatmenie, akoby na rozlúčku s ďalšou odchádzajúcou dušou.

Tak vidíte, napriek všetkým tým farbám, ktoré sa naťahujú a mocujú s tým, čo na svete vidím, často pri smrti človeka zazriem zatmenie.

Videl som ich už milióny.

Viac zatmení, než by si ktokoľvek túžil zapamätať.

VLAJKA

Keď som ju videl naposledy, bola červená. Obloha pripomínala vriacu a bublajúcu polievku. Niekde bola prihorená. V červeni plávali čierne omrvinky a korenie.

Tu, na ulici, ktorá vyzerala ako stránky pofŕkané olejom, sa predtým deti hrali škôlku. Keď som sem prišiel, ešte som počul ozvenu. Dupot chodidiel na ceste. Smejúce sa detské hlasy a úsmevy ako soľ, no rýchlo sa rozpadávajúce.

A potom bomby.

Tentoraz bolo všetko oneskorené.

Sirény. Škriekanie kukučiek v rádiu. Všetko neskoro.

V priebehu niekoľkých minút sa na seba navŕšili kusy betónu a hliny. Ulice boli prasknuté žily. Krv z nich tiekla, až kým neuschla na ceste, a telá tam zostali ako naplavené drevo po potope.

Všetky tam boli prilepené. Balík duší.

Bol to osud?

Nešťastná náhoda?

Tá ich sem takto prilepila?

Samozrejme, že nie.

Nebuďme hlúpi.

Pravdepodobne to malo viac spoločné s bombami, čo zhodili ľudia schovaní v oblakoch.

Obloha celé hodiny zostala zničujúco, rozvarene červená. Nemecké mestečko bolo znovu rozmetané. Vločky popola padali tak milučko, až ste boli v pokušení vyplaziť jazyk, zachytiť ich a ochutnať. Ibaže by vám spálili pery. Uvarili by vám ústa.

Vidím to celkom jasne.

Práve som sa chystal odísť, keď som ju tam našiel kľačať.

Okolo nej bolo napísané, navrhnuté, vztýčené pohorie trosiek. V rukách zvierala knihu.

Zlodejka kníh sa zúfalo túžila vrátiť do pivnice, posledný raz napísať alebo prečítať svoj príbeh. S odstupom času jej to jednoznačne vidím na tvári. Nesmierne po tom túžila – po tom pocite bezpečia a domova –, no nedokázala sa pohnúť. Navyše, pivnica už neexistovala. Stala sa súčasťou zmangľovanej krajiny.

Znovu vás prosím, aby ste mi verili.

Chcel som zastať. Čupnúť si.

Chcel som povedať.

„Prepáč, dieťa.“

To však nie je dovolené.

Nečupol som si. Neprehovoril som.

Namiesto toho som ju chvíľu pozoroval. A keď sa konečne dokázala pohnúť, nasledoval som ju.

Pustila knihu na zem.

Kľakla si.

Zlodejka kníh zakvílila.

Keď sa začalo upratovanie, na knihu jej niekoľkokrát stúpili, a hoci vydali príkaz odpratávať len betónové trosky, najväčšiu vzácnosť tohto dievčaťa hodili na korbu nákladiaka; a vtedy som už musel. Vyliezol som na korbu a zdvihol som ju; nedošlo mi, že roky budem jej príbeh čítať na cestách, až ho prečítam stovky ráz. Že sa budem dívať na miesta, kde sa naše dráhy preťali, a čudovať sa nad tým, čo to dievča videlo a ako prežilo. Je to to najlepšie, čo môžem urobiť – dívať sa, ako to zapadá do všetkého, čoho som bol vtedy svedkom.

Pri spomienke na ňu vidím dlhý zoznam farieb, no najväčšmi rezonujú tri, v ktorých som ju osobne videl. Niekedy sa mi podarí nad týmito okamihmi vznášať. Visím tam, až kým sa zhnisaná pravda krvácaním nevyčíri.

Vtedy vidím, ako vznikajú.

FARBY

ČERVENÁ     BIELA     ČIERNA

Dopadajú na seba. Čierny podpis na oslepujúcu všadeprítomnú bielu, na hustú polievkovú červenú.

Áno, stále si ju pripomínam a v jednom z premnohých vreciek nosím jej príbeh, aby som ho mohol vyrozprávať. Je jedným z viacerých, čo nosím, každý je sám osebe nezvyčajný. Každý je pokusom – nesmierne odvážnym – dokázať mi, že vy a vaša ľudská existencia máte význam.

Tu je. Jeden z hŕstky.

Zlodejka kníh.

Ak chcete, poďte so mnou. Porozprávam vám príbeh.

Niečo vám ukážem.

PRVÁ ČASŤ

PRÍRUČKA HROBÁRA

a v nej:

himmelstrasse – umenie saumenschingu – žena

so železnou päsťou – pokus o bozk – jesse owens

– šmirgeľ – vôňa priateľstva – šampión ťažkej

váhy – a watschen nad všetky watscheny

PRÍCHOD NA HIMMELSTRASSE

Naposledy.

Tá červená obloha...

Ako sa stane, že zlodejka kníh skončí s krikom na kolenách a vedľa nej sa týči ľudskou rukou vyrobená hromada absurdných, mastných a spečených trosiek?

Pred rokmi sa to začalo snehom.

Prišiel čas. Pre jedného.

NESMIERNE TRAGICKÝ MOMENT

Vlak šiel rýchlo. Bol do prasknutia napchatý ľuďmi.

V treťom vozni zomrel šesťročný chlapec.

Zlodejka kníh a jej brat putovali smerom na Mníchov, kde ich mali odovzdať adoptívnym rodičom. Samozrejme, už vieme, že chlapec sa toho nedožil.

AKO SA STALO

Prišiel silný záchvat kašľa. Takmer v

dýchnutý záchvat. A čoskoro nato – nič.

Keď kašeľ ustal, nezostalo nič okrem ničoty života šuchtajúceho sa ďalej, ba možno sa len takmer nemo pomykávajúceho. Vtedy sa na pery vkradla náhlosť, na pery hrdzavohnedej farby a olupujúce sa ako stará farba. Ako keď treba niečo znovu natrieť.

Ich matka spala.

Vošiel som do vlaku.

Pretiahol som sa prepchatou uličkou medzi lavicami a o chvíľu som mu pridržal dlaň na ústach.

Nik si to nevšimol.

Vlak cválal ďalej.

Nik okrem dievčaťa.

Jedným otvoreným okom, kým druhé ešte snívalo, sa zlodejka kníh – známa aj pod menom Liesel Memingerová – mohla bez pochybností presvedčiť, že jej mladší brat Werner leží na boku a je mŕtvy.

Modré oči upieral na dlážku.

Nevidel nič.

Pred prebudením sa dievčaťu snívalo o führerovi, Adolfovi Hitlerovi. V tom sne bola na demonštrácii, kde rečnil, dívala sa na tú časť jeho vlasov, ktorá mala farbu lebky, a na dokonale štvorcové fúziky. Spokojne načúvala prúdu slov, čo sa mu lial z úst. Vety vo svetle žiarili. Vo chvíli ticha sa dokonca zohol a venoval jej úsmev. Ona sa naňho tiež usmiala a povedala: „Guten Tag, Herr Führer. Wie geht’s dir heut?“ Ešte sa nevedela veľmi dobre vyjadrovať a ani čítať, lebo do školy chodila zriedka. Prečo, to mala časom zistiť.

Práve keď sa jej führer chystal odpovedať, prebudila sa.

Bol január roku 1939. Mala deväť rokov, onedlho desať.

Jej brat bol mŕtvy.

Jedno oko otvorené.

Druhé vo sne.

Myslím, že by bolo lepšie, keby ďalej snívala, no nad tým nemám moc.

Druhé oko sa prebralo a zachytilo ma. Práve som pokľakol a vybral som mu dušu; ochabnuto mi visela v opuchnutých rukách. Čoskoro sa ohriala, no keď som ju vzal do náručia, duša chlapca bola mäkká a studená ako zmrzlina. V rukách sa mi začala roztápať. Potom sa zohriala. Uzdravovala sa.

Liesel Memingerová pocítila stuhnutosť, ktorá jej bránila v pohybe, a do hlavy sa jej koktavo nahrnuli myšlienky. Es stimmt nicht. Toto nie je možné. Nedeje sa to.

A ešte trasenie.

Prečo nimi vždy trasú?

Áno, viem, asi to má niečo s inštinktom. Chcú zastaviť tok pravdy. Jej srdce bolo v tej chvíli klzké a horúce a veľmi, veľmi, veľmi hlasné.

A ja, somár, som tam zostal a díval som sa.

A potom jej matka.

Prebudila ju rovnakým roztržitým trasením.

Ak vám to nič nehovorí, predstavte si ťarbavé ticho. Vznášajúce sa kúsočky zúfalstva. A utopenie vo vlaku.

Sneh padal už niekoľko dní a vlak do Mníchova musel zastaviť, lebo na koľajniciach opravovali poruchu. Žena plakala. Vedľa nej otupene stálo dievča.

Matka v panike otvorila dvere.

Vystúpila do snehu s telíčkom v náručí.

Čo malo dievča robiť? Muselo ju nasledovať.

Ako ste sa už dozvedeli, vystúpili aj dvaja železniční strážnici. Škriepili sa, čo ďalej. Situácia bola prinajmenšom nepríjemná. Napokon sa rozhodlo, že všetkých troch treba dopraviť do najbližšieho mesta a tam ich nechať, aby si to vyriešili.

Vlak kríval zasneženou krajinou.

Zastal.

Vystúpili na nástupisko, telo spočívalo matke v náručí.

Stáli.

Chlapec oťažieval.

Liesel netušila, kde je. Všetko bolo biele, a keď ich vyložili na stanici, mohla len hľadieť na vyblednuté písmená tabule. Mesto bolo pre ňu bezmenné a o dva dni tu mali pochovať jej brata Wernera. Len za prítomnosti kňaza a dvoch trasúcich sa hrobárov.

POSTREH

Dvaja strážnici.

Dvaja hrobári.

Keď prišlo na lámanie chleba, jeden vždy rozhodol

a druhý poslúchol. Otázka znie, či ten druhý neurobil

omnoho viac ako ten prvý.

Omyly, omyly, stále sa mi hromadia omyly.

Dva dni som sa venoval svojej robote. Chodil som po svete ako obyčajne a nakladal duše na prepravný pás, čo mieri do večnosti. Díval som sa, ako sa pasívne trmácajú ďalej. Niekoľkokrát som si vravel, nech ti ani nenapadne ísť na pohreb brata Liesel Memingerovej. Ale neposlúchol som sa.

Ako som sa tam blížil, už zo vzdialenosti niekoľkých kilometrov som v snehovej pustatine videl skupinku uzimených ľudí. Cintorín ma privítal ako starého kamaráta a onedlho som ich dostihol. Sklonil som hlavu.

Hrobári naľavo od Liesel si šúchali dlane a frflali na sneh a že sa nedá kopať. „Cez ten ľad sa v živote nedostaneme,“ a tak ďalej. Jeden určite nemal viac ako štrnásť. Učeň. Na odchode mu spod kabáta vypadla čierna kniha. Nevšimol si to. Prešiel asi dvadsať krokov.

O niekoľko minút sa matka spolu s kňazom obrátili na odchod. Ďakovala mu za obrad.

Dievča zostalo.

Kolená akoby sa jej zakorenili do zeme. Prišla jej chvíľa.

Začala hrabať. Neveriacky. Neverila, že je mŕtvy. Určite nie je. Nemôže byť...

O chvíľu sa jej sneh zarezával do pokožky.

Na rukách mala zamrznutú krv.

V tom snehu bolo vidieť jej srdce, puknuté a rozpadnuté na dva kusy. Každý kúsok žiaril a pod tou bielobou aj pulzoval. Uvedomila si, že sa po ňu vrátila matka, až keď na pleci pocítila kostnatú ruku. Ťahala ju preč. Hrdlo jej naplnil teplý výkrik.

SCÉNKA ODOHRÁVAJÚCA SA AZDA

O DVADSAŤ METROV ĎALEJ

Keď ju matka odtiahla, zastali a spoločne dychčali.

Zo snehu trčalo niečo čierne, hranaté. Zazrelo to iba dievča.

Zohlo sa, zdvihlo to a stislo v prstoch. Na knihe

boli strieborné písmená.

Držali sa za ruky. Naposledy sa s ním vlhko rozlúčili a potom sa obrátili a odišli, ešte niekoľkokrát sa obzreli.

Ja som zostal o čosi dlhšie.

Zakýval som im.

Nik mi neodkýval.

Matka a dcéra opustili cintorín a pobrali sa na najbližší vlak do Mníchova.

Boli bledé a chudé.

Mali popukané pery.

Liesel si to všimla na odraze v špinavom zahmlenom okne vlaku, do ktorého nastúpili tesne pred poludním. V slovách napísaných v knihe zlodejky kníh cesta pokračovala, akoby sa všetko už stalo.

Keď vlak zastal na mníchovskom Bahnhofe, cestujúci z neho povypadávali ako veci z roztrhnutého balíka. Putovali v ňom ľudia zo všetkých vrstiev, no najnápadnejší boli chudobní. Tí sa stále pohybujú, akoby im zmena miesta mohla pomôcť. Ignorujú skutočnosť, že na konci púte ich aj tak očakáva nová verzia starého problému – príbuzný, ktorého s odporom pobozkajú.

Myslím, že matka to vedela. Neviedla deti do vysokej mníchovskej spoločnosti. Nedávno im našli adoptívnu rodinu, ktorá si aspoň mohla dovoliť ako-tak živiť a vychovávať dievča aj chlapca.

Chlapca.

Liesel si bola istá, že matke zostala spomienka na to, ako ho nesie na pleci. A potom ho pustila. Videla, ako mu nohy capli na nástupisko.

Ako môže kráčať?

Ako sa môže pohybovať?

Toto ja nikdy nezistím ani nepochopím – čoho všetkého sú ľudia schopní.

Potom ho zdvihla a kráčala ďalej a dievča sa držalo tesne pri nej.

Stretnutie s úradmi, otázky o oneskorení, o chlapcovi. Liesel zostala v kúte zaprášenej kancelárie, kým matka sedela na veľmi tvrdej stoličke a stískala v hrsti myšlienky.

Chaos lúčenia.

Dievča si zaborilo hlavu do vydratých vlnených plytčín matkinho kabáta. Zase ju ťahala.

Za Mníchovom bolo mesto Molching. Tam ju viedli, na ulicu Himmelstrasse.

PREKLAD

Himmel = nebo

Nech ju pomenoval ktokoľvek, mal zdravý zmysel pre iróniu. Niežeby to bolo peklo na zemi. To nie. Ale bolo čertovsky jasné, že to nie je ani nebo.

Tak či onak, na Liesel už čakali adoptívni rodičia.

Hubermannovci.

Očakávali dievča a chlapca a tiež menší príjem za ich ubytovanie. Nikomu sa nechcelo oznámiť Rose Hubermannovej, že chlapec cestu neprežil. Vlastne jej nik nechcel hovoriť nič. Nemala závideniahodnú povahu, hoci sa hrdila dobrými výsledkami v pestúnskej starostlivosti. Zrejme napravila zopár laganov.

Liesel sa viezla v aute.

Prvý raz v živote.

Stále sa jej dvíhal a klesal žalúdok; nádejala sa, hoci márne, že zablúdia alebo si to rozmyslia. Musela myslieť na matku, ktorá zase stojí na Bahnhofe a čaká na vlak, čo ju odtiaľto odvezie. Trasie sa v tom biednom kabáte. Obhrýza si nechty, čaká na vlak. Nástupisko je zrejme dlhé a nehostinné – blok chladného cementu. Bude z okna vlaku očami hľadať miesto, kde pochovali jej syna? Alebo tuho zaspí?

Auto sa blížilo k poslednej osudovej zákrute, ktorej sa Liesel tak bála.

Deň bol sivý ako Európa.

Okolo auta viseli záclony z dažďa.

„Už sme skoro tam,“ povedala sociálna pracovníčka Frau Heinrichová. Obrátila sa k nej s úsmevom. „Dein neues Heim. Tvoj nový domov.“

Liesel vyšúchala na zahmlenom okne krúžok a vyzrela von.

FOTOGRAFIA HIMMELSTRASSE

Budovy sú akoby zlepené dokopy, väčšinou sú to

malé a nervózne domčeky a bytovky. Špinavý sneh

sa rozprestiera ako koberec. Betón, stromy ako holé

vešiaky a sivý vzduch.

V aute sedel aj muž. Zostal s dievčaťom, kým šla Frau Heinrichová dnu. Ani raz sa neozval. Liesel predpokladala, že ju stráži, aby neutiekla, alebo že ju má dovliecť do domu, keby sa bránila. Keď neskôr nastali problémy, len sedel a vyvaľoval oči. Možno bol len poslednou inštanciou, posledným riešením.

Po niekoľkých minútach vyšiel z domu veľmi vysoký muž. Hans Hubermann, Lieselin adoptívny otec. Pri ňom z jednej strany stála stredne vysoká Frau Heinrichová, z druhej územčistá Rosa Hubermannová ako skriňa, cez ktorú ktosi prehodil kabát. Výrazne krívala. Bola by azda aj pekná, no tvár mala ako pokrkvaný kartón a stále pobúrenú, akoby ledva znášala svet. Jej muž kráčal rovno a v prstoch mu tlela cigareta. Šúľal si vlastné.

Liesel odmietala vyjsť z auta.

„Was ist los mit diesem Kind?“ opýtala sa Rosa Hubermannová. Ešte to zopakovala: „Čo je s tým dieťaťom?“ Strčila hlavu do auta a povedala: „Na, komm. Komm.“

Predné sedadlo sa naklonilo. Tunel studeného vzduchu ju pozýval von. Nepohla sa.

Cez krúžok na skle Liesel videla akurát prsty vysokého muža s cigaretou. Odpadol z nej popol a niekoľkokrát sa vzniesol, až dosadol na zem. Prešlo pätnásť minút, kým ju z auta vylákali. Zvládol to vysoký muž.

Pokojne.

Potom brána, tej sa držala.

Z očí sa jej vyrinula celá banda sĺz. Držala sa dverí a odmietala vojsť. Na ulici sa zbehli ľudia, kým im Rosa Hubermannová nevynadala; potom sa vrátili, odkiaľ prišli.

PREKLAD VYHLÁSENIA

Rosy Hubermannovej

Na čo tak zízate, magori?

Napokon sa Liesel Memingerová odvážila vojsť dnu. Za ruku ju viedol Hans Hubermann. V druhej zvierala kufrík. Pod poskladanými šatami mala čiernu knižku, ktorú zrejme už niekoľko hodín hľadal štrnásťročný hrobár v istom bezmennom meste. „Prisahám,“ vysvetľuje asi šéfovi, „že netuším, čo sa s ňou stalo. Všade som ju hľadal, naozaj všade!“ Som si istý, že nepodozrieval to dievča, a predsa malo pod stropom šiat stisnutú čiernu knižku so striebornými písmenami na väzbe.

PRÍRUČKA HROBÁRA

Dvanásť krokov, ako dosiahnuť úspech v hrobárskom remesle.

Vydal Bavorský zväz cintorínov.

Zlodejka kníh spáchala prvú krádež – a bol to začiatok slávnej kariéry.

Table of Contents

Start

POĎAKOVANIE

PROLÓG

SMRŤ A ČOKOLÁDA

PRI KOĽAJNICIACH

ZATMENIE

VLAJKA

PRVÁ ČASŤ

PRÍCHOD NA HIMMELSTRASSE