VIGIL

Monika Šimkovičová

(ukážka)

RODEN

Už niekoľko dní som nevytiahla päty z domu. Takýto čudný stav mysle, tela i duše som ešte nezažila.

S veľkou námahou som dopravila svoje telo na chodbu ku schránke s biofotonickým skenerom. Nechcela som už riskovať ďalšiu pokutu od zdravotnej únie a tak som nastavila dlaň zoči-voči pravde. Modrý lúč prenikol cez moju kožu a ja som vedela, že nikoho neoklamem. A tento prístroj už vôbec nie. Tušila som to. Za posledné obdobie len káva, med a cigarety.

Informáciu som odoslala, skener som vypla a svoj pohľad som nasmerovala k oknu v kuchyni. Bolo zatiahnuté už asi dva týždne. Priblížila som sa k nemu a sprístupnila som svetlu svoj temný domov. Do očí mi udrel nový veľký bilbord na budove oproti. Bol na ňom slogan: Poď von, doma to už poznáš!

Po dlhej dobe som sa usmiala, lebo mi to pripadalo, ako keby to bola výzva určená priamo mne. Blížila sa jar. Vtáci si už začali nacvičovať svoj repertoár a tí zdatnejší už absolvovali svoje prvé vystúpenia.

Pochopila som, že žiadna z mojich ciest nevedie von z pasce, v ktorej som uviazla, a že s tým smútkom už musím konečne niečo urobiť.

Sadla som si k počítaču s obrovským odhodlaním. Povedala som si: Som v tom od samého začiatku. Kto iný má zanechať odkaz budúcim generáciám, ak nie ja? Kto môže byť objektívnejší? Ponorila som sa do toho ponurého ticha. Opäť som stiahla rolety. Uvarila som si tú najsladšiu kávu a pustila som sa do písania.

Možno moja nasledujúca tvorba neponesie pečať génia, ale bude určite pozoruhodná vďaka svojej neobvyklej téme.

Som totiž jediný Vigil na svete, ktorý je schopný spánku.

Roden Wagner mi už ako dieťa pripadal zvláštny. Naše rodiny boli po celé generácie spriaznené. Obývali sme veľké sídla, ktoré boli v priamom susedstve a i keď bol medzi nami veľký vekový rozdiel, už od jeho detstva sme sa my dvaja považovali vzájomne za priateľov. Často sa uzatváral do akéhosi neviditeľného sveta. Ako keby sa mu nedarilo nájsť v tom skutočnom nič zaujímavého a príťažlivého.

Jeho obrazotvornosť, predstavy a často i výmysly boli sprístupnené a určené len zasväteným. Ja som patrila medzi nich. Bola som staršia ako jeho matka a len o niečo mladšia ako jeho stará mama, ale napriek tomu ma často bavil svojimi predstavami o našej svadbe až vyrastieme. Keď jeho rodina konzultovala školy, na ktorých má študovať, bola som vždy prizvaná na rodinnú radu. Všetci ma bezvýhradne rešpektovali ako najbližšieho Rodenovho priateľa.

Medical Science Institute – to bolo konečné rozhodnutie a môj malý priateľ sa vydal cestou lekára a vedca. Zoznámila som ho s Dr. Ondreyom Lewisom, ktorý sa v tom čase úspešne etabloval vo vedeckej rade a otvoril Rodenovi všetky dvere, kde na neho čakal úspech. Zaslúžil si to. Bol nesmierne húževnatý, ambiciózny a jeho inteligencia bola na veľmi vysokej úrovni.

Často sme sa stretávali v trojici. Chodievali sme na výlety, diskutovali sme pri káve, alebo sme strávili dokonca celý víkend v mojom dome. A ako čas plynul, uvedomila som si, že najčastejšou témou našich rozhovorov je práve čas.

Roden venoval spánku už odmalička veľmi málo priestoru. Považoval ho síce za nevyhnutný, ale neustále mu vŕtalo v hlave ako by sa dalo „zariadiť“, aby človek nemusel spávať a tým získal pre seba omnoho viac možností pre svoj život. Spočiatku sme sa na túto tému bavili len okrajovo, ale čím dlhšie sme ju rozoberali, tým viac nás všetkých pohlcovala.

„A ty vieš, že existuje tvor, ktorý pracuje 24 hodín denne, bez oddychu a nikdy nespí?“ spýtal sa ma raz Roden a v očiach mal pozoruhodné svetielko.

„Hovoríš o sebe?“ zasmiala som sa.

„Hovorím o fialovom mravcovi.“

Bolo mi jasné, že ak o niečom začne Roden rozprávať a má v očiach to svetlo, je to niečo, čomu na určitý čas úplne prepadne. Lenže teraz mal spojenca. Ondrey si prisadol a obidvaja mi predostreli svoju teóriu. Bola som fascinovaná. Neviem presne či viacej samotným nápadom, alebo tým, že som dala dohromady dvoch ľudí, ktorí sú pravdepodobne predurčení dosiahnuť niečo úžasné. Každopádne som bola naplnená hrdosťou. Cítila som, že sa ocitám pri zrode mimoriadneho objavu. Niečoho veľkého a prevratného.

O sedem rokov neskôr som si ten moment pripomenula, keď sme sedeli na terase môjho domu. Ondrey už s nami nebol. V jeho obľúbenom prútenom kresle sedela Rodenova manželka Rya. Krásna, milá a na svoj vek veľmi rozumná osôbka. Navštívili ma, aby ma osobne pozvali na slávnostné otvorenie medzinárodného centra Roden Medical24. Vtedy som si prvýkrát všimla, že jeho svetielko v očiach má inú farbu.

Trochu ma mrzelo, že sa ani raz nezmienil o Ondreyovi. Mala som pocit, že Rya by ani nevedela, o kom je reč. Stále mi rezonuje v ušiach veta, ktorú som ako poslednú začula z Ondreyových úst. Bola určená Rodenovi. To tvoje osobné čaro prekoná už len tvoja zahľadenosť do seba!

Keď sme sa lúčili, Roden ma objal, pritisol si ma k sebe a zašepkal mi do ucha: „Ty tam musíš byť, rozumieš?“

„Prídem a ani nevieš ako rada.“ a pobozkala som ho na čelo.

V úvodnej reči jeho starších kolegov bolo trochu cítiť rozpaky, ale o jeho výskume a finálnej práci si nedovolil nikto pochybovať. Roden totiž dokázal vyvrátiť všetky argumenty, ktoré jeho výskum po celú dobu brzdili. Výsledky lekárskych testov popreli všetky doterajšie pesimistické odhady a predpovede a Roden uprostred celej tej slávy vystúpil navyše so šokujúcim vyhlásením:

„Už tri roky preparát sám užívam, vážení priatelia!“

V sále nastalo hrobové ticho. Celá vedecká obec, najdôležitejšie kapacity v oblasti medicíny a výskumu akoby prestali dýchať. Usmiala som sa. Môj malý priateľ to dokázal! Dr. Roden Wagner – prvý Vigil na svete!

Rya k nemu pristúpila a s hrdosťou ho chytila za ruku. Zmocnil sa ma doteraz nepoznaný pocit žiarlivosti. Chodila ešte do škôlky, keď sme my dvaja snívali o umelom spánku! O tabletke, ktorá nahradí spánok tak, aby človeku nič nechýbalo. O zázraku, ktorý v priebehu pár minút zregeneruje telo, dušu i hlavu a človek bude mať pre seba dvadsaťštyri hodín, ktoré môže využiť ako len chce. Dokázal to! A mal odvahu vyskúšať to sám na sebe.

„Môj zdravotný stav je vynikajúci. Fyzická kondícia je dokonca na vyššej úrovni. Mám viac sily...“ pyšne oznamoval malému hlúčiku vedcov, ktorí sa sústredili okolo neho.

„Naozaj žiadne vedľajšie účinky?“ spýtal sa nemecký kolega.

„Mám dokonalý čuch!“ pousmial sa Roden. „Zajtra predkladám opätovne celú štúdiu rade. Dúfam, že teraz ma všetci jednohlasne podporíte! Na zdravie!“

„Počúvaj ma, chcem byť medzi prvými, kapitán môj!“ povedala som a štuchla som ho do rebra, ako to kedysi robieval on mne. Pripili sme si pohárom šampanského a až teraz som mohla jasne vidieť, že jeho očné dúhovky hrajú nádhernými fialovými odtieňmi. „Toto je efekt pri užívaní? Aj ja budem mať fialové oči?“

„Nemyslím si to.“ poznamenal a objal ma okolo pliec. „Tvoje oči sú prirodzené hnedé a moje sú modré. Fakt si nemyslím, že by mohlo prísť k pigmentácii tmavej dúhovky. Ale ak aj áno, prekážalo by ti to, kormidelník môj?“

„Nie, fialová je predsa moja farba.“

„Ale až po červenej!“ dodal a brnkol ma po nose.

Kdesi z hĺbky duše sa u mňa, v priebehu slávnosti, ozvalo pár námietok, ale ani som ich nevyslovila. Vedela som, že by ich Roden nemienil brať na vedomie a koniec koncov, než sa ráno stretlo s nocou, bola som doslova prevalcovaná argumentmi nielen zo strany kapitána, ale aj všetkých jeho plavčíkov. Odpovede na moje nevyslovené otázky sa aj tak postupne dostavili.

Každý jednotlivec, ktorý dosiahne štvrtý stupeň premeny charakteru svojej osobnosti, sa môže slobodne rozhodnúť pre užívanie prípravku. Každý, kto dovŕši 28 rokov, sa má právo stať Vigilom – človekom navždy bdejúcim. Stačí prísť do kancelárie Roden Medical24, sadnúť si na zadok, vypočuť si všetky upozornenia od právnikov a lekárov, vziať do ruky pero, podpísať, zaplatiť a zbohom spánok! Navždy.

Výraz Vigil začal medzi nami používať ako prvý Ondrey. Pochádza z latinčiny a jeho definícia presne zodpovedá tomu, o čo tým dvom od samého začiatku išlo. Spomínam si, ako som raz kdesi vyhrabala presnú definíciu tohto výrazu:

VIGIL – človek večne pohotový a čulý, s nadmernou schopnosťou adekvátne, podľa nutnosti, prepojovať pozornosť od jedného javu či objektu na iný jav, či objekt.

Synonymá: strážca, hliadka, pohotový, nezaspávajúci, usilovný, pozorný, starostlivý, ostražitý.

Takto nejako som, tak či tak, vnímala Dr. Rodena Wagnera už od jeho detstva.

Blížili sa moje narodeniny a ja som mala v hlave len jedinú túžbu. Jediný tip na darček od mojej rodiny. Chcela som mať možnosť prežiť zvyšok svojho života úplne naplno. Nepremeškať už ani jednu minútu. Prečítať knihy, ktoré som nemala čas prečítať, cestovať, zachytiť všetko, čo bolo nemožné, keď som spala.

Sen sa mi splnil. Moje deti ma obdarovali večným bdením. V jednej jedinej fialovej kapsule preparátu R24 sa ukrýval zhruba deväťhodinový spánok. Posledné roky som trpela nespavosťou, čo sa dosť podpísalo na mojom zdraví. A odrazu tu bolo malé fialové čudo, ktoré mi spánok nahradilo v priebehu pár minút.

Moje telo sa rýchlo zregenerovalo, vrátila sa mi životná sila a vrátila sa mi chuť do práce. Napriek môjmu dôchodkovému veku som začala opäť žiť na plný plyn. Kto zo Spiacich sa môže pochváliť, že má vlastne každý deň garantovaných deväť hodín spánku?

S nadšením som sa prizerala tomu, ako svet žije aj v nočných hodinách. Ako si skupinky Vigilov dokážu noc kedykoľvek pretvoriť na deň.

Raz ma Rya vyzdvihla pred domom s tým, že ma pozýva na pohárik vína. Sadla som si k nej do auta a keď sme po chvíli opustili mesto, prekvapene som sa na ňu pozrela.

„Ukážem ti niečo nádherné!“ povedala dychtivo tým svojím štebotavým hláskom a zabočila z hlavnej cesty na vedľajšiu.

Bola hlboká noc. Prešli sme autom kus lesnej cesty a odrazu sa pred nami roztvorila nočná krajina ako z rozprávky. Les, lúka, trblietajúce sa jazero. Tu som ešte nikdy nebola a pritom je to tak blízko – pomyslela som si. V jazere sa odrážal mesiac, ktorý bol v splne. Rya vystúpila z auta a ja som ju nasledovala.

„Toto som objavila nedávno.“ zašepkala, ako keby sa bála, že svojím hlasom niečo pokazí. „O chvíľu budú dve hodiny. Pozoruj jazero, Martha!“

Dívala som sa na hladinu z mierneho kopčeka, blízko ktorého Rya zaparkovala auto. K jazeru viedli ešte tri ďalšie cesty nižšej kategórie. Všetky tri som mala pred sebou ako na dlani. A všetky sa končili tesne pred jazerom. Zaostrila som zrak a zbadala som približujúce sa svetielka. Z pravej strany dve autá za sebou, prostrednou cestou sa približovalo jedno auto a z ľavej lesnej cesty sa až na samom jej konci náhle objavilo ďalšie auto. Stretli sa takmer v tej istej chvíli. Napriek absolútnemu tichu nebolo možné nič počuť, dalo sa len vnímať to, čo Rya už istú dobu pozoruje a čím je taká fascinovaná. Ľudia, ktorí vystúpili z áut, zamierili k vysokej bráne.

„Pozri rýchlo na jazero, kým nevypnú svetlá!“

Vedela som úplne presne, čo jej pripadalo také nádherné. Na tmavej oblohe mesiac a jazero plné akoby denného svetla. Odrazy reflektorov áut sa dokázali pretnúť v takých bodoch, že ich svetlo doslova naplnilo jazero až po okraj.

„Čo tu robia?“ nevydržala som a spýtala som sa.

„Športujú!“ zachichotala sa.

Reflektory áut zhasli. Svetlo mesiaca bolo však také jasné, že sme pozorovali hlúčik chlapov, ktorí zastavili priamo pri bráne. Brána sa otvorila a po celej širokej krajine sa rozľahol zvláštny zvuk. Ako keď sa otvára fľaša sektu, ale stokrát hlasnejší. Pri každej „otvorenej fľaši“ sa rozvidnelo na určitom úseku. Po niekoľkých minútach bolo celé údolie zaliate denným svetlom. Ale to im bolo málo a tak z každého stĺpu s denným osvetlením prichádzal aj zvuk z reproduktorov. Hlasy denných vtákov nekompromisne ovládli kus nočnej krajiny.

Pochopila som, čo mi chcela ukázať. Bolo to ako zázrak. Strčila mi do ruky ďalekohľad a ja som si mohla detailne prezrieť jedno z najkrajších golfových ihrísk. A mohla som vidieť Rodena, ako sa snaží odpáliť loptičku, no nedarí sa mu.

„Je vidieť, že si umelec, drahá moja. Kde máme to víno?“

Každý človek, ktorý je odkázaný sám na seba, sa po istom čase dostáva do rozpoloženia, keď prestáva normálne žiť. Vnímanie sa zužuje a zároveň čudne zostruje. Byť sám so sebou celých 24 hodín vyžaduje silného ducha. A tak som sa rozhodla, že najmä noci budem tráviť niekde, kde sa nachádzajú aj iní ľudia. Prečo mám čítať knihy doma? Veď stále ešte existujú verejné knižnice.

Všimla som si ho už dávnejšie. Zahĺbený do kníh s okuliarmi na nose. Snúbilo sa v ňom niečo starosvetské s niečím absolútne moderným. Pomocník v knižnici ho raz oslovil menom Vincent. Sadla som si oproti nemu a vytiahla som na stôl román od Dostojevského. Začítala som sa a odrazu ma premkol pocit, že moju bradu nadvihli neviditeľné ruky. Díval sa na mňa a pozdravil ma jemným úklonom hlavy, pričom obrátil list knihy, ktorú čítal.

Bola som si istá jednou vecou. Nepodobal sa na nikoho, koho som kedy v živote stretla. Ak by som mala v tom okamihu odhadnúť jeho pôvod, tipovala by som, že je Francúz. Určite mal za sebou sedem krížikov ako ja, možno mu už ťahalo na ôsmy, ale jeho šarm napĺňal a presvetľoval celú miestnosť.

Zaujalo ma, že si vždy robil nejaké poznámky do diára viazaného v nádherne opracovanej hadej koži. A čo bolo naozaj neobvyklé, bolo jeho starožitné zlaté pero, na konci ktorého sa čosi výrazne ligotalo. Možno oko zlatého hada.

Sedel pri mne bližšie než inokedy, a tak som ho mohla nenápadne pozorovať omnoho lepšie. Dnes už je možné len zriedka vidieť človeka, ktorý si zapisuje niečo klasickým perom.

Po chvíli nečakane vstal a nesmelo sa priblížil ku mne. „Madam, dovoľte mi, aby som sa vám predstavil... Vincent Casamia.“

Zachvátilo ma povznášajúce nadšenie. „Martha Neff, teší ma.“ Nadobudla som pocit, že skutočne pekné veci mi v živote ešte úplne neunikli.

Roden bol dosť prekvapený, ako málo ľudí v priebehu roka požiadalo inštitút o užívanie preparátu. Išlo najmä o takých, ktorí sa venovali výskumu, obchodu, reklame, umeniu alebo písaniu. Získavali pre seba hodiny bdelého života navyše, a každý z nich si bol vedomý, že tento proces je po užití viac ako dvoch kapsúl nevratný.

Inštitút sa na tento proces pripravil naozaj perfektne. Roden si určite narobil na mozgu zopár mozoľov, než to všetko vymyslel a domyslel. Do posledného detailu. Aby sa predišlo rôznym nepredvídaným situáciám, kedy by užitie preparátu bolo ohrozené, čiže ak by človek z akéhokoľvek dôvodu nemohol prijať svoju dávku „spánku“, myslelo sa na to už pri podpise zmluvy. Záujemca si priplatil poistenie a všetky kapsulomaty, ktoré boli umiestnené v jeho okolí, mu boli k dispozícii.

Ja sama som si raz zabudla R24 doma a vydala som sa na dlhší čas do mesta. Bolo príjemné vedieť, že Roden myslel aj na takéto momenty. Cítila som sa bezpečne. Vošla som do nákupného centra, našla som kapsulomat s označením, nechala som si oskenovať dúhovku a maličký stroj, nie väčší ako poštová schránka, mi vydal potrebnú dávku. Takéto možnosti mal každý poistený klient a mohol si takto vybrať tridsať jednorazových dávok do roka v rôznych intervaloch.

Vincenta Vigilovia fascinovali a obdivoval ich. Považoval to za česť, keď som mu po čase predstavila, Dr. Rodena Wagnera. Spomínam si, že sme spolu všetci traja presedeli v parku niekoľko hodín. Vtedy ma úplne zaskočilo, že Roden začal po dlhšom čase rozprávať o Ondreyovi Lewisovi. Mala som z toho príjemný pocit.

Zacnelo sa mi po Ondreyovi a rozmýšľala som nad tým, kam sa po tej škaredej hádke s Rodenom odsťahoval. Bolo to rýchle a nečakané. Zmizol zo dňa na deň a úplne bez stopy. Všetko, čo do toho času budoval, zanechal len tak. No nech už sa medzi nimi stalo čokoľvek, v ten deň o ňom Roden rozprával len samé pekné veci. Dvakrát ho pri rozhovore s Vincentom označil za spolutvorcu preparátu a dokonca naznačil, že bez Ondreya by dospel ku konečným výsledkom asi až omnoho neskôr.

Sedela som na lavičke s dvomi mužmi, ktorých som milovala. A o treťom bola reč. V jednom okamihu som nemala nič a v nasledujúcom úplne všetko. Na ten deň nikdy nezabudnem.

Pozorovali sme, ako sa k nám z diaľky blíži Rya. Jej ladná chôdza a dlhé čierne vlasy vytvárali neuveriteľne podmanivý obraz. Uvedomila som si, že sa pri pohľade na ten krásny obrázok všetci traja usmievame. Pozdravila nás, Vincent jej pobozkal ruku, Roden sa s nami rozlúčil a jeho úchvatná manželka si ho odviedla preč.

Zahľadela som sa na Vincenta. Pochopila som, že jeho príchod do môjho života bol dôležitým riešením mnohých vecí. Riešenie, ktoré ku mne dorazilo úhľadne zabalené a ešte aj previazané mašličkou.

Ľudia v našom veku rozmýšľajú už trochu inak. Netrvalo dlho a presvedčil ma, že by sme mali naše životy spojiť v spoločnom domove. Z jedného domu som sa celkom nedávno presťahovala do malého bytu v centre mesta, aby som sa onedlho nasťahovala do ešte väčšieho domu.

„Rozdeľuje nás noc, tak nech nás nedelí už ani jediná minúta dní, ktoré máme ešte pred sebou.“ povedal a ja som bez výhrad súhlasila.

Bol neodolateľný v tom svojom úsilí rozdeľovať si kvôli mne spánok na menšie časti. Zo začiatku sa pokúsil o intervaly, päť hodín bol čulý a hodinku si vždy pospal. Takto to opakoval pár dní po sebe, ale dlho mu to nevydržalo. Cítila som, že má niečo ako výčitky svedomia, keď zaspí na dlhšiu dobu. Ubezpečovala som ho, že kvôli mne sa tým trápiť nemusí. Vytvorili sme si úžasný domov a ja som si neustále v duchu opakovala – Kto iný by mi ho mohol dať, než Vincent Casamia? Vincent Môjdomov.

Vigilovia postupne vzbudzovali medzi väčšinou Spiacich rozpaky. Našli sa aj takí, ktorým boli úplne odporní. A to ešte dlho predtým, než si večne bdelí ľudia uvedomili svoje zvláštne schopnosti.

Ich čuch sa vyvinul na takmer dokonalú úroveň a aj v najútlejšom človeku driemala neuveriteľná sila, ktorú sa naučili po čase využívať. Postupne začali z nevysvetliteľných dôvodov inklinovať k fialovej farbe. Obklopovali sa rôznymi doplnkami v odtieňoch fialovej, kupovali si fialové kvety. Napadlo mi, že to súvisí s enzýmom, ktorý bol základom preparátu. Ondrey s Rodenom nerobili predo mnou žiadne tajnosti a ukázali mi na samom začiatku aj to fascinujúce fialové mravenisko v ich laboratóriu. Purple Ant bol druh mravca, ktorý sa vyznačoval neuveriteľnou silou a výdržou. Dokázal neúnavne pracovať 24 hodín a nikdy nespal. Napriek tomu sa dožíval úctyhodného veku 10-12 rokov, čo je na mravca naozaj rekord.

Sama som porfyritička a tak dokážem pochopiť, že isté veci, isté tajomstvá a pravidlá si príroda sama určuje a riadi. Mizne mi z tela enzým, ktorý sa nazýva hem a je podstatou tvorby hemoglobínu, červeného krvného farbiva. Od nepamäti teda inklinujem k červenej farbe, ktorá v mojom tele stále viac chýba. Vždy som túžila po nej a robilo mi dobre dívať sa na čokoľvek červené.

Table of Contents

Titulka

Roden