Vlastimil Vondruška

JÁCHYMOVŠTÍ DÉMONI

LETOPISY KRÁLOVSKÉ KOMORY X

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2016

© Alena Vondrušková, 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7357-7

Mé ženě Aleně

I

Jiří Adam z Dobronína přebrodil Ohři u Vojkovic a podél potoka Bystřice pokračoval uzounkou stezkou po úpatí zalesněného kopce do Ostrova. Byl mrzutý, protože to byla cesta mizerná, i když se vojkovický rychtář zapřísahal, že je nejkratší a určitě nejlepší. Jenže byla tak křivolaká, že musel jet opatrně, a pomalu se stmívalo. Nakonec raději sesedl a koně vedl za otěže.

Do Ostrova dorazil za tmy. Městská brána byla zavřená, a i když strážnému vysvětlil, že je královským písařem, nepohnul ho k tomu, aby otevřel boční fortnu a vpustil jej do města. Naštěstí mu biřic poradil zájezdní hostinec před hradbami, kde může přenocovat.

Hostinec se jmenoval U Dvou medvědů a podle strážného u brány to byl výtečný podnik. Ve skutečnosti se jednalo o mizernou špeluňku, kterou vlastnil jeho švagr.

Šenkýř si řekl za přenocování tři stříbrňáky. To bylo podle Jiřího Adama z Dobronína nehorázné a šenk opustil. I když by mu ubytování zaplatila Královská komora, nemínil zbytečně utrácet. Nebylo to tak dávno, kdy skončil svá univerzitní studia, a dobře věděl, co je to mít prázdný měšec.

Nesmírně si vážil toho, že mohl nastoupit do úřadu jako mladší písař, a nemínil tuhle poctu pokazit nějakou nerozvážností. Cesta sem na sever byla jeho prvním úkolem, který od královského podkomořího dostal. A hodlal se osvědčit. Po všech stránkách. Doufal, že si nadřízení všimnou, že zbytečně neutrácí, na rozdíl od jeho starších kolegů.

„Jde to snad z tvojí kapsy?“ posmíval se jeho šetrnosti písař Tomáš, který pracoval ve skriptoriu u vedlejšího pulpitu. Byl starší a rád si přihnul.

Jiří Adam z Dobronína byl středně vysoký štíhlý mládenec, měl hladce oholené tváře a krátce střižené tmavé vlasy. Vypadal spíše jako potulný kněz než rytíř, navzdory rapíru, který se mu houpal u pasu. Ve tváři měl jemné rysy, klidné oči, měkký hlas a nevýbojné vystupování. Ale jen ten, kdo ho dobře znal, věděl, jak tohle zdání klame. Nikdy si nenechal nic líbit a s rapírem v ruce dokázal porazit i nejlepší šermíře. V časech studií se spolu s přáteli účastnil mnoha bitek, z nichž si sice šrámy odnesl, ale podstatně více ran rozdal. Byl vždycky tvrdohlavý a nerad poslouchal hlupáky. Mistr, u něhož ve škole skládal závěrečnou bakalářskou zkoušku, mu prorokoval, že to bude mít se svou povahou v Královské komoře hodně těžké.

Jiří Adam z Dobronína opustil hostinec a zmizel mezi nízkými domky předměstí. Za sebou ještě slyšel doznívat šenkýřovo spílání. Byla už noc a okna většiny stavení potemněla. Uvažoval, zda by někde přece jen nemohl požádat o přístřeší, ale nakonec si řekl, že přespí ve stohu. Byl konec léta, nebe jasné a noc rozhodně nijak chladná. Když jako student putoval od univerzity k univerzitě, také spával venku.

Opustil předměstí a cesta ho dovedla na humna, kde začínala pole a louky. Bylo před žněmi a obilí tiše šumělo. Po levé ruce se tyčila nízká kamenná zídka a za ní pokosená louka. Ve tmě se rýsovaly siluety hromad sena, které se sušilo na dřevěných oborozích. Koně uvázal na dlouhou otěž k lísce, věděl, že do rána to vydrží. Hned vedle tekla strouha s vodou, pokud by chtělo zvíře pít. Přelezl zídku a zamířil k prvnímu stohu, který se rýsoval stranou u vysokého dubu. Klekl si a po čtyřech se vsoukal pod oboroh.

„Tos ty, Francku?“ ozval se příjemný dívčí hlas, v němž se však nedala nepostřehnout netrpělivost a výčitka.

„Promiň,“ vyhrkl rozpačitě. „Nevěděl jsem, že tu někdo je.“

Dívka ho chytla za ruku. „Tohle je louka mých rodičů.“

„Ještě jednou se omlouvám. Půjdu o stoh dál,“ opáčil s mírným pobavením v hlase.

„Kam bys chodil? Ten lotr stejně už nepřijde.“ Dívka natáhla ruku a po chvilce šátrání našla jeho tvář. Přejela po ní dlaní a trochu vyčítavě si povzdechla: „Tys ještě holobrádek. Jsi už muž, nebo ještě dítě?“

„Jak se to vezme,“ namítl uvolněně. Ta situace ho opravdu pobavila. „Vousy nenosím, ale zatím si žádná dívka nestěžovala.“

„Máš nějak moc řečí. Víš, jak by se choval chlap, kdyby sem náhodou vlezl a našel tu mě? Nevyptával by se zbytečně a udělal, co má.“

„Chlap by to snad udělal, ale já studoval práva, a tak si umím spočítat, že by to byl podle zemských zákonů zločin.“

„Zločin?“ podivila se nedůvěřivě. „Vymýšlíš si, protože jsi kapoun.“

„Ještěrko jedna,“ pokáral ji, rozepjal plášť, odložil opasek s rapírem a sevřel ji do náruče. Nedávno mu bylo třiadvacet let, byl svobodný a dbalý zákonů. Jenže ve stohu s mladou holkou po boku se zásady dodržovaly špatně.

Ze spánku ho vyrušilo lechtání pod nosem. Prudce otevřel oči. Bylo ráno, ležel zahrabaný ve voňavém seně a vedle něj seděla na bobku celkem pěkná vesnická holka. Teprve teď si ji mohl prohlédnout. V ruce měla stéblo trávy a právě tím ho šimrala pod nosem. Ve druhé držela na dlani jako na talíři placku namazanou medem. U nohy jí stál džbánek s čerstvě nadojeným mlékem.

„Tady máš,“ řekla něžně. „Zasloužíš si to. Najez se a běž. Nepřej si, aby tě tu chytil můj otec.“ Sklonila se, políbila ho a zmizela. Jiří Adam z Dobronína si překvapeně uvědomil, že se jí ani nezeptal, jak se jmenuje. Protáhl se, pokřižoval a rychle se pomodlil. Pak se s chutí pustil do jídla.

Byla to hodná holka, jakých tohle požehnané království rodilo celé zástupy. Doufal, že po létech domácích válek se život uklidní. Mladý Ludvík Jagellonský, který se před třemi lety ujal vlády, se o to rozhodně snažil víc než jeho líný otec Vladislav. Tomu právem přezdívali král Bene, tedy Dobře, protože neuměl nic rozhodnout nebo odmítnout. A podle toho to v jeho zemích vypadalo.

Už kvůli takovým, jako byla tahle dívka, si český lid zasloužil podle jeho pevného přesvědčení žít v míru a lépe než dosud. K tomu chtěl přispět i on, bude-li dbát na povinnosti svého úřadu, protože bylo na čase, aby znovu vládla spravedlnost, a nikoli zvůle. Ostatně, když nikomu jinému, tak to dlužil téhle holce.

Dojedl, vylezl ze sena, rukou smetl ze šatů stonky suché trávy a rychle se vrátil na cestu. Jeho kůň byl trpělivý. Podíval se na něj bez výčitek a popošel blíž. Sedlo v noci ukryl Jiří Adam z Dobronína za křoviny. Vylovil ho, položil na koňův hřbet, sepjal podpínky pod břichem a vyšvihl se nahoru.

Byl trochu nervózní, protože ho čekal první samostatný úkol, který měl jako královský písař zařídit. Nešlo o nic složitého. V Krušných horách se před čtyřmi lety našlo stříbro, hromady stříbra. Pusté údolí nedaleko zemské hranice se během krátké doby proměnilo v živou osadu. Přicházely sem stovky horníků jak z Kutných Hor, tak i ze Saska. A otevíraly se tu stále nové a nové doly. Osada nazvaná Údolí svatého Jáchyma se rozrůstala a záhy byla větší než většina královských měst v zemi. Majitelé panství, říšští hrabata Šlikové, požádali panovníka, aby jejich osadu povýšil na královské horní město. Proto poslal podkomoří Jiřího Adama z Dobronína, aby prošetřil skutečný stav věcí. Bylo totiž téměř jisté, že zemský sněm bude chtít bohatému šlechtickému rodu vyhovět.

Šlikovský hrad v Ostrově byl zaklíněný v hradbách města na nevýrazném návrší nad potokem Bystřice. Za ním se rozkládalo městečko. Nebylo příliš velké, ale výstavné, měšťané bohatli z obchodu se Saskem a v poslední době i z dodávek zboží horníkům. Jiří Adam z Dobronína se v kanceláři hradu ohlásil, jak mu ukládala úřední povinnost.

„Náš pán, urozený hrabě Štěpán Šlik, je momentálně v Údolí svatého Jáchyma,“ vykládal žoviálně purkrabí. Byl to rudolící muž a podle Jiřího Adama z Dobronína hňup.

„Já bych ho stejně nechtěl obtěžovat. Jen jsem přijel oznámit svůj příjezd,“ vykládal trpělivě.

To ovšem purkrabího popudilo. „Náš pán musí o tvé cestě vědět! Tohle je jeho panství.“

„Vždyť já mu ho neberu,“ odsekl naštvaně. „Pokud se však nemám podle tvých slov úředním posláním zabývat, klidně odjedu. Jen nevím, co řekne tvůj pán na to, že jsi vyhnal královského úředníka, který tu má jednat o povýšení té díry tam v horách na město.“

„Údolí svatého Jáchyma není žádná díra. A varuji tě, pokud se pokusíš tohle panství opustit dříve, než vyřídíš záležitosti mého pána!“ vykřikl zlostně purkrabí. Na okamžik se zamyslel a pak dodal: „Ostatně, za chvíli za ním odtud z Ostrova odjíždí vznešený královský urburéř. Pojedete spolu.“

Otočil se, protože nemínil o svém rozhodnutí dále diskutovat, ale Jiří Adam z Dobronína ho přesto ještě zastavil.

„Podle nařízení zemského sněmu se mi máš postarat o koně. A já mám obdržet stravu. Na celý den!“

„Nepoučuj mě, to já přece vím!“ odsekl purkrabí a změnil směr. Místo do paláce se vydal za štolbou, aby mu dal pokyny ohledně koně toho drzého mládence. Neměl mladé rytíře rád. S jedním takovým mu utekla dcera.

Nedávno jmenovaný královský urburéř Zikmund Satanéř z Drahovic byl tmavovlasý hubený rytíř s výrazným hustým obočím a chytrýma očima. Měl dlouhý špičatý nos a úzké rty, takže vypadal jako oblíbená loutka Eulenspiegla, s níž vystupovali potulní komedianti na městských ryncích i na návsích.

„Můžeš mne doprovodit,“ souhlasil velkomyslně. „Ale jen do osady. Na hrad Freudenstein pojedu sám. Zemský sněm mne pověřil, abych zkontroloval vše, co se v tamních stříbrných horách děje. Není totiž tajemstvím, že se začaly objevovat mince, které se razí někde tady, a to bez souhlasu urozených stavů.“

„Za několik týdnů ovšem hrabě Šlik obdrží privilegium, které mu dovolí mince razit,“ upozornil zasvěceně Jiří Adam z Dobronína. Na tuto mimořádnou výsadu se vázalo povýšení osady Údolí svatého Jáchyma na královské město. Chtěl ukázat, že je se zemskými záležitostmi obeznámen stejně dobře jako královský urburéř.

„Ale dosud ho nemá!“ vyštěkl přísně Zikmund Satanéř z Drahovic. Pak se otočil a zamířil ke dvěma služebníkům, kteří měli na pláštích erb Českého království. Pro tuto cestu je dostal k ruce. Výnosný úřad získal vlastně jen díky objevu stříbra, protože jeho rodný hrad Hauenštejn ležel necelou hodinu cesty od Ostrova. Znal většinu rytířů v okolí a celkem slušně se orientoval v místních horách. Navíc se vyznal ve zpracování stříbrné rudy.

I pro něj byl nález stříbra požehnáním, protože nikdo z jeho rozvětveného rodu dosud nezískal tak významný zemský úřad. Měl pět bratrů, k tomu několik bratranců a sestřenic, a ti všichni mu k jeho neskonalé radosti záviděli. Se starším Bedřichem se dokonce ostře pohádal, když prohlásil, že bude od téhle chvíle hájit zájmy svého krále, a nikoli požadavky bratří.

Jiří Adam z Dobronína se nemínil vnucovat. Chtěl se věnovat svému poslání a dobře věděl, že Šlikové mají momentálně v Královské komoře přáno, protože uplatili všechny vlivné velmože. Když sem odjížděl, nejvyšší podkomoří ho důrazně varoval, aby nepodnikal nic, čím by mohl Šliky popudit. Proto považoval nabubřelé řeči královského urburéře za zbytečné. Jistě, Šlikové už mince tajně razili, to bylo zřejmé všem. Dříve prodávali stříbro do Norimberku a na tom bohatli oni a Němci. Pokud začnou razit mince doma, budou Šlikové bohatnout mnohem víc, ale vydělá i Královská komora. Na tom nebylo nic nepochopitelného.

Hrad v Ostrově opustila jejich malá družina těsně před polednem. Z údolí Ohře zamířili k zalesněnému hřebenu. Cesta byla pohodlná a neustále potkávali povozy. Plné zboží směřovaly do hor a prázdné se vracely zpět do kraje. Královskému urburéřovi se zřejmě zlepšila nálada, nepospíchal, byl příjemný slunečný den. Za vesnicí Horní Žďár dohnal Jiřího Adama z Dobronína, který jel celou dobu v čele výpravy. Cesta se tu nořila do širokého lesního průseku. Přitáhl koni otěže, zpomalil a přátelsky s ním začal rozprávět. Když zapomněl na svou nadutost, byl celkem dobrý společník. Co však bylo důležité, výtečně se vyznal v místních poměrech.

„Už můj děd tvrdil, že tady pod zemí leží poklady,“ vysvětloval zasvěceně. „Ostatně, v Údolí svatého Jáchyma se stříbro kdysi těžilo, to nevíte, že?“

„Opravdu ne. Proč v tom tehdy nepokračovali?“

„Za časů lucemburských panovníků stála v údolí osada, která se jmenovala Konradsgrün. Několik chalup, železářský hamr a pár jam, v nichž se nacházely stříbrné valounky. Jenže žíly směřovaly hluboko pod zem. Dostat se k nim by znamenalo vynaložit spoustu peněz. A s nejistým výsledkem. Tehdy všichni horníci utíkali do Kutných Hor, sem do lesů se nikomu nechtělo. Nakonec majitel hamru těžby nechal a osada v podstatě zanikla. Teprve před čtyřmi lety, v roce Páně patnáctistém šestnáctém, tu jeden hajný náhodou narazil na stříbro. Řekl to svým pánům a Šlikové zahájili těžbu.“

„Kde na to vzali peníze? Tak zámožní snad nebyli.“

„Od německých bankéřů, a výsledek vidíte sám. Inu, tak to v životě chodí, peníze dělají zase peníze. Náš rod peníze nikdy neměl. I kdybychom se snažili sebevíc, zůstaneme pořád chudí. Hrad Hauenštejn naši otcové rozdělili mezi nás, své děti. Na jednom hradě je teď deset podílů. Nemít sourozence je smutné, ale mít jich tolik, to je bez rouhání boží trest. Máte sourozence?“

„Měl jsem sestru, ale zemřela ještě jako holčička. Takže teď jsem sám.“

„A zdědíte nějaký hrad?“

„Hrad ne, ale rodiče mají celkem pěkné panství na Vysočině. Žijí ve tvrzi, kterou otec nedávno přestavěl, a bohatě jim stačí. Až přijde jejich čas, modlím se, aby to bylo co nejpozději, zdědím všechno já sám.“

„Jste šťastný muž!“ povzdechl si Zikmund Satanéř z Drahovic. Pak jeli vedle sebe dlouho mlčky, každý ponořený do svých myšlenek.

Právě když míjeli odbočku, o níž královský urburéř prohlásil, že vede do osady Arletzgün, které se také říká Arnoldov, se proti nim objevil povoz. Koně se splašili a táhli za sebou prázdný vůz, který létal po cestě jako hračka. Nikdo koně neřídil. Oba služebníci v pláštích s erbem českého krále rychle seskočili ze sedel a jednomu z nich se povedlo zachytit krajního koně za ohlávku. Pověsil se na ni a povoz zastavil.

Zikmund Satanéř z Drahovic popojel k vozu a podíval se pod plachtu, která kryla korbu. Uvnitř ležel povozník. Měl svázané ruce, rozbitou hlavu a byl mrtvý. U opasku mu visely dvě šňůrky, od nichž lupiči odřízli měšec s penězi.

Královský urburéř se nejprve pokřižoval a pak si zlostně odplivl. „Tohle je tady v poslední době na denním pořádku. Přišlo sem příliš mnoho pobudů, kterým se nechce pracovat. Zatracení Šlikové! Takový tu byl klid a nikdo dříve nepamatoval, že by nějakého kupce přepadli. Bůh nás ochraňuj před Němci.“

Jeden z jeho služebníků povoz obrátil, sedl si na kozlík a zamířil s ním zpátky do kopců. Bylo třeba zločin ohlásit rychtáři v Údolí svatého Jáchyma. Jeho pán spolu s Jiřím Adamem z Dobronína a druhým služebníkem ho předjeli a rychle pokračovali zakroucenou cestou do strmého svahu. Pospíchali, jako by na ně padla zvláštní tíseň. Tyhle hory přinášely nejen bohatství, ale zjevně také zlo.

II

Minuli Petrův mlýn a z lesa vyjeli na rozcestí. Ostrý zalesněný hřeben tu dělil údolí na dvě ramena. Tím pravým tekl potok, který pramenil kdesi pod horou Klínovcem. Za ní už začínalo Sasko. Tohle údolí bylo úzké a stálo v něm jen několik dvorců a také huť, v níž se vytěžená ruda drtila ve stoupách a plavila. Levé údolí bylo podstatně širší, nesl se z něj hluk hlasů a k nebi stoupal dým ze stovek komínů.

Na vysokém dubu u rozcestí byl pověšený obraz, neuměle namalovaný na hrubé dřevěné desce, kterou kryla malinká stříška. Představoval svatou Barboru, patronku horníků. V ruce držela kalich s hostií a barvy byly nevýrazné a opršelé. O několik kroků dál se nacházela široká otevřená vrata a skrze ně byl vidět patrový bíle omítnutý kamenný dům. Pod přečnívající střechou měl dřevěnou tmavě natřenou pavlač. Nápis na sloupu hlásal, že zde je zájezdní hostinec U Bílého dvora.

Cesta z rozcestí do Údolí svatého Jáchyma byla kamenitá, zbrázděná stopami desítek povozů. Asi o padesát kroků výše se táhl napříč údolím příkop s dřevěnou palisádou, která uzavírala přístup k hornické osadě. V jejím středu nádeníci právě kopali základy pro novou kamennou bránu. Druhá měla stát na opačné straně údolí, nahoře nad osadou.

„Ubytujte se tady,“ poradil Jiřímu Adamovi z Dobronína královský urburéř. „Tenhle podnik není špatný. A je rozhodně levnější než hostince v osadě. Mnohé jsou zablešené, ale chtějí tolik, jako by to bylo ubytování pro knížete. V poměrech, jaké tu momentálně panují, ty nekřesťanské peníze mnozí rádi zaplatí. Hodně se tu vydělává a hodně taky utrácí. Sbohem!“

Zikmund Satanéř z Drahovic popohnal koně a pokračoval k rozestavěné bráně. Na stráni nad střechami přízemních chatrčí se tyčil špitální kostel Všech svatých. Byl hrázděný a Šlikové ho postavili jako dík Bohu hned v tom roce, kdy se zde začalo těžit stříbro. A ještě dále, na návrší vlevo, se nad korunami stromů vypínala věž hradu Freudensteina. To byl cíl urburéřovy cesty.

Jiří Adam z Dobronína popohnal koně a širokými vraty vjel do hostinského dvora. Byl uklizený a po obou stranách se nacházely přístřešky pro povozy a na seno. Za nimi byly stáje a druhý, menší dvůr, na němž se popelily slepice. Přes nízký plot zahlédl ohradu s husami a několika vepři. Trochu mu to připomínalo hospodářství jeho rodičů na Vysočině.

Vzápětí se objevil podomek. Zdvořile se uklonil a slíbil, že se postará o koně. Sám odvázal od sedla Adamovu velkou koženou brašnu a odnesl ji do šenku. Položil ji vedle sudů s pivem a hned utíkal zpátky na dvůr.

Šenkýř Margold z Annabergu byl ryšavý muž s vodnatýma modrýma očima. Česky uměl jen několik jadrných kleteb a číslovky. Jiří Adam z Dobronína se v době studií naučil německy dokonale. To byl další důvod, proč ho sem podkomoří poslal. V Královské komoře o sobě většina úředníků tvrdila, že jsou vlastenci. V překladu to znamenalo, že kromě latiny ovládají pouze češtinu a z němčiny tolik, aby se neřeklo. A někteří ani to ne. V pražských městech němčinu nepotřebovali, to spíše italštinu. Vlašských umělců přicházela spousta a šenky jich bývaly večer plné. Byli zábavní a družní a každý hovořil nejméně deseti jazyky, ale rozumět jim stejně nebylo, pokud člověk neuměl něco málo z melodické italštiny.

„Ubytuji se tu, máš-li rozumné ceny,“ prohlásil Jiří Adam z Dobronína a snažil se vypadat přísně. Vždyť zastupoval českého krále.

„Mám ceny takové, jaké mám,“ opáčil klidně šenkýř Margold. „Pro někoho rozumné, pro jiného nerozumné. Pokud tu zůstanete déle než týden, budete platit dva stříbrňáky za noc. A k tomu dostanete ráno placku a džbánek piva.“

Plácli si.

Jizba, kterou královský písař dostal, byla až úplně poslední v patře a okno měla obrácené na malý dvorek s drůbeží. Zkosená střecha sahala tak nízko, že na lůžko musel jít skoro v předklonu. Ale místnost byla čistá a Jiří Adam z Dobronína ji přijal. Sám si donesl ve vědru vodu a po cestě se umyl. Z kožené brašny vytáhl čistou plátěnou košili a převlékl se.

Venku se pomalu stmívalo. Protože měl pořádný hlad, seběhl po rozvrzaných dřevěných schodech dolů. V šenku byl hluk, všechny stoly obsazené. Na lavicích posedávali ramenatí chlapi v propocených košilích a kožených kazajkách. Na hlavách měli nejroztodivnější barety a všichni hovořili německy. Hrubé ruce nenechávaly nikoho na pochybách, že to jsou havíři.

Šenkýř Margold usadil Jiřího Adama z Dobronína na kraj stolu hned vedle dveří do kuchyně.

„Tohle místo mám pro hosty, kteří tu přespávají,“ vysvětloval pyšně, aby vyzdvihl svou pohostinnost. „Budete jíst? Mám tam ještě půlku pečeného kuřete s nádivkou a k tomu omáčku z jeřabin.“

„Něčemu takovému rozhodně neodolám,“ souhlasil královský písař a zvědavě se rozhlížel. Byl trochu zaražený z hluku, který kolem panoval. Havíři byli bezprostřední, a snad proto, že celý den trávili v podzemí, kde museli mlátky rozbíjet skálu, křičeli na sebe, jako by byli na pastvě, i když hovořili jen přes stůl. Mnozí byli zřejmě trochu nahluchlí, ale o to hovornější.

„V Nálezné si Jörg zlomil nohu,“ vykládal jeho soused svým druhům. „Představte si, sletěl z žebříku.“

„Měl zase upito, ne?“

„Vůbec ne. Zlomila se šprušle. Šichtmistr si myslí, že ji někdo ze zlomyslnosti nařízl. Jörga odnesli do kaple svaté Anny, máme to k ní jen pár kroků. Farář ho ošetřil a pak vyrazil za naším těžařem, aby sjednal pro Jörga odškodné.“

„To se někdo má,“ zabručel jeho soused. Měl jen jedno oko a na levé ruce mu chyběly dva prsty. „V Kutných Horách by ti nedali nic. Já taky nic nedostal.“ Zvedl zmrzačenou ruku a dodal: „Vaše saské horní právo je lepší než naše české.“

„Tady to máte, urozený pane,“ ukláněl se úslužně šenkýř Margold a na kraj stolu položil mísu s báječně vonícím pokrmem. Za ním se objevila štíhlá holka. Měla stejné zrzavé vlasy, ale spletené do dvou copů, které jí padaly až na záda. Obličej měla sice trochu hrubý, ale jinak velice přitažlivý. Z něj zářily dvě nádherné modré oči s pravidelně klenutým obočím. Před Jiřího Adama z Dobronína položila ošatku s tmavým chlebem a malý džbánek vína.

„To víno platit nebudete,“ oznámil dobromyslně šenkýř. „Je pro vás jako hosta na uvítanou.“

Jiří Adam z Dobronína vůbec nepostřehl, jak se jeho sousedé dostali od zraněného havíře k důlním démonům a permoníkům.

„A já ti říkám, že Schworzel je!“ rozčiloval se jednooký havíř a udeřil pěstí do stolu. Všichni kolem něj už měli v hlavě. „U nás v Kutných Horách jednou strhl výdřevu. Den předtím ji kontrolovali a byla bezvadná. Jenže starý Barthel ho urazil. V hospodě se mu večer posmíval a ráno ho Schworzel zabil. Zával, rozumíš! A co povíš teď?“

„Že výdřeva nestála za nic a šichtmistr jen tvrdil, že ji kontroloval, aby vina nepadla na něj.“

„Zatraceně! To chceš říct, že jsem lhář?“

„Sedni si, Gudmunde. Nic takového jsem neřekl. Jen nevěřím na Schworzela.“

„To děláš chybu,“ přidal se jiný havíř. „Před lety, když se tu těžit začínalo, se ukázal hned několika havířům. Pomenší chlapík, shrbený, s bradavicemi na tváři a zlýma pichlavýma očima. Vždycky nějakého chlapa vyzval, aby si s ním zahrál kuželky. Pokud havíř vyhrál, dostal od něj velkou stříbrnou kouli. Pokud ale prohrál, zardousil ho. Sám jsem viděl dva zabité chlapy. Měli modré jazyky a nechtěj popsat tu hrůzu, co měli ve tvářích!“

„Jo, to je pěkná pohádka. A viděl jsi někoho, kdo vyhrál?“

„Ne, ale jeden kupec mi vyprávěl, že přesně takovou kouli od jednoho havíře koupil a v Míšni za ni dostal tolik, že si mohl koupit koně.“

Mezi havíři vypukla hlasitá hádka. Jedni tvrdili, že důlní démoni a duchové existují, druzí se jim posmívali. Když se začali tahat za šaty a padlo několik ran, zasáhl šenkýř. Objevil se na prahu kuchyně s pistolí v ruce. Byla to masivní zbraň, která zjevně pocházela z Itálie. Vystřelil do stropu. Zadunělo to, jako by se dům řítil, a ti, kteří mu stáli nejblíže, se rozkašlali, protože dým střelného prachu je štípal do očí a nosu.

„Zatraceně, chlapi, jak se to chováte?“ křičel šenkýř hněvivě. „Sednout, a kdo nechce pít, ale rvát se, ať vypadne. Nebo si ho osobně podám! A příště tu nedostane ani vodu! No tak?“

Okamžitě zavládl klid.

„Snad se tak moc nestalo,“ bručel jednooký Gudmund. „Člověk už ani nemůže povědět, co si myslí. To je mi svět, k čertu rohatému.“

I když za okny byla už černá tma, v šenku se pilo dál. V pražských městech se touhle dobou všechny šenky vyprázdnily a rychtář s biřici kontroloval, zda se dodržuje nařízení městské rady, aby se pít přestalo ve chvíli, kdy roh ponocného oznámí, že se zavírají brány. Tady se nic takového nedodržovalo. Když se na to později Jiří Adam z Dobronína zeptal, opáčil šenkýř pobaveně: „A vidíte tu někde poblíž městskou bránu? Ne! A protože není brána, kterou byste mohl zavřít, nezavírají se ani šenky.“

Jak dlouho se v šenku pilo, to Jiří Adam z Dobronína netušil. Když odcházel, muselo být už hodně pozdě, byla většina stolů stále ještě obsazená.

V jizbě se svlékl, závorou zajistil dveře a otevřel okenice. Zvenku k němu zavanul svěží vítr. Od hor přicházel sice mnohem studenější, než byl dole v kraji, ale voněl lesem. A tlumeně doléhaly opilé hlasy.

Hned ráno vyrazil Jiří Adam z Dobronína do osady. Prošel rozestavěnou bránou, tady se jí říkalo Dolní, a pokračoval mezi domky do mírného kopce na široké prostranství, které se brzy mělo stát městským rynkem. I tak se mu už rynek říkalo. Kolem něj stály patrové kamenné domy zámožných saských těžařů. Většina ještě nebyla hotová, zdi byly obestavěné lešením a některé stavby neměly ani střechu. Pouze několik domů bylo dokončených. Jejich průčelí zdobila sgrafita a okna byla osazená profilovaným kamenným ostěním. Všechny nesly pečeť saské architektury.

U toho nejvýstavnějšího začínala strmá stezka se schody, která vedla do kopce k hradu Freudensteinu. Ta byla určená pro pěší. Jezdec na koni musel zvolit delší cestu, která začínala skoro až na konci osady, nedaleko rozestavěné brány nazvané Horní. Odtud cesta šplhala šikmo svahem mezi stromy na návrší ke vstupu do hradu.

Výstavný dům u schodů měl střechu krytou zelenkavou mědí a sídlil v něm správce jáchymovského horního revíru. Toho ustanovili Šlikové. K ruce měl dva písaře, kteří do knih zapisovali rozmístění štol, platy a vůbec vše, co s těžbou stříbra souviselo. Pokud chtěli Šlikové vydělávat, museli být ve finančních a správních záležitostech pečliví. Proto si vybrali správce v Sasku, neboť tenhle rudolící muž hornictví výtečně rozuměl. Jmenoval se Petr Fridrich Höcke, byl chytrý a zcela nesmlouvavý.

V domě revírní správy se také nacházel úřad jáchymovského rychtáře a rovněž vězení, kam se pro různé prohřešky zavírali horníci. Příliš často však obsazené nebylo. Nad většinou výtržností a rvaček museli šlikovští strážní přimhouřit oči. Pokud by totiž uplatňovali stejný loket, jaký platil třeba v pražských městech, provinilci by se do vězení vůbec nevešli. Navíc by asi záhy neměl kdo dolovat rudu.

Jiří Adam z Dobronína došel k rozestavěné Horní bráně. I tady stála palisáda. Před ní se nacházely desítky chatrčí, protože do prostoru nově založené osady Údolí svatého Jáchyma se všichni lidé nevměstnali. Domky stály rovněž u cesty, která od Horní brány odbočovala k osadě Sorg. V urbáři byla zapsaná jako Mariánská. Tahle osada s kaplí svatého Albrechta na Vlčím hřbetu měla pro všechny osadníky téměř posvátný význam. Kdysi tu žil poustevník Niavis a ten prorokoval objevení drahých kovů, které tomuto místu přinesou slávu. Právě tady, v lesích u cesty k Sorgu, se rozkládalo několik desítek těžebních jam. Další byly na svazích přímo nad Údolím svatého Jáchyma, mnohé jen pár desítek kroků za domky horníků. Někteří těžaři zkoušeli štěstí i na Schottenbergu a výše, až k horskému hřebeni, který údolí uzavíral.

Teprve když si královský písař všechno pečlivě prohlédl a vyptal se havířů na nejrůznější technická zařízení, která neznal, vrátil se do osady. Potřeboval si promluvit s rychtářem. Toho sem také přivedli Šlikové a jeho povinností bylo kromě dohledu na pořádek zajistit vše nezbytné, co souviselo s povýšením osady na královské horní město.

Rychtář pocházel na rozdíl od většiny těžařů z Čech, jmenoval se Martin Kouba a byl to ještě celkem mladý muž. Jiří Adam z Dobronína se s ním setkal už před dvěma týdny ve skriptoriu Královské komory na Pražském hradě. Proto věděl, že to je celkem chytrý, ale trochu líný a v uvažování těžkopádný člověk. Byl však pečlivý a až úzkostlivě opatrný, aby neprovedl něco, co by se nelíbilo Štěpánu Šlikovi.

Jiří Adam z Dobronína byl přesvědčený, že by jáchymovský rychtář bez váhání porušil zemské zákony, pokud by mu to nařídil jeho pán. Ale navzdory tomu ho považoval za důvěryhodného muže, s nímž může své poslání dovést ke zdárnému konci. Společně museli vyřešit řadu administrativních záležitostí a na místě dohodnout, co je třeba změnit, aby bylo možno městské privilegium podle zákona udělit. Ke své lítosti se však dozvěděl, že rychtář Kouba odjel do Ostrova a vrátí se zítra nebo pozítří. S nikým jiným o svých záležitostech jednat nemohl, a proto výstavný dům revírní správy mrzutě opustil.

Vyšel do slunečného dne, zastavil se před honosným vchodem úřadu a přemýšlel, co bude dělat. Ztratí nejméně dva dny a úplně zbytečně. To neměl rád. Když se nemohl věnovat úředním záležitostem, připadal si jako ve vězení. Dostal na jáchymovského rychtáře zlost, protože o jeho příjezdu věděl. Považoval za vrcholně neuctivé k českému králi, že tu na něj nepočkal, dokonce mu ani nenechal zprávu, v níž by svůj odjezd omluvil. Co mohlo být důležitější než jednání o povýšení osady na horní město?

Pak u dřevěných stánků trhovců zahlédl dívku s dlouhými zrzavými vlasy. Teď je měla rozpuštěné. Byla to dcera šenkýře Margolda z Annabergu, v jehož hostinci U Bílého dvora se ubytoval. Vlastně ani nevěděl, jak se ta holka jmenuje, ale protože neměl co dělat, zamířil k ní.

Všimla si ho hned. Otočila se k němu a klidně si ho měřila. Jejich oči se setkaly. V dívčině pohledu nebyla ani tak zvědavost, jako spíše ostražitost. A ještě něco, čemu úplně nerozuměl. Možná rozmrzelost, možná dokonce pobouření. Zaváhal, jenže teď už ji ignorovat nemohl.

Zastavil se dva kroky před ní, a jak uměl nejklidněji, zeptal se: „Nepotřebuješ s něčím pomoci? Jsem ubytovaný v šenku tvého otce.“

„To já vím.“ Nic víc, co by mu dalo možnost v hovoru pokračovat. Pokrčil rameny.

Už ráno si všiml, jak málo žen v osadě žije. Na jednu připadal nejméně tucet horníků. Řemeslo mnohých dívek, které během dne zahlédl, bylo podle vulgárního líčení patrné na první pohled. Téměř všichni mužové, kteří sem přicházeli pracovat, byli svobodní nebo nechali rodiny doma. Podle toho se k ženám tady v osadě chovali. Oplzlé poznámky a necudná gesta nebyla nic neobvyklého.

„Mohu tě doprovodit,“ navrhl zrzavé dívce. „Přece jen, jsi hezká a chodíš tu úplně sama.“

Překvapeně se na něj zadívala a po rtech jí přelétl pobavený úsměv. Přimhouřila oči a zeptala se, jako by si chtěla jeho nabídku ujasnit: „Myslíš, aby mne nějaký muž neobtěžoval? Od rána, pokud počítám správně, jsi první, kdo si něco takového dovolil.“

Hovořila důvěrným způsobem a znělo to urážlivě. Jiří Adam z Dobronína se prudce otočil a chtěl ji bez odpovědi opustit. S královským úředníkem takhle jednat nebude. On to myslel dobře.

„Počkej!“ zaslechl ji za sebou.

Mluvila stále důrazně, ale přesto to znělo trochu jako omluva. Chtěl se ohlédnout, jenže to už ho uchopila za ruku.

„Neurážej se hned,“ pokračovala. Obešla ho a zastavila se těsně před ním, skoro se ho dotýkala. „O mne strach mít nemusíš, opravdu. Připadlo mi to směšné, promiň.“

„Co je na tom směšného?“ optal se nerudně. Byl naštvaný a to, jak hovor pokračoval, mu rozhodně dobrou náladu nevrátilo.

„Co?“ zasmála se tiše. „Obejmi mě!“

„S někým sis mě asi spletla. Sbohem!“

„Povídám, obejmi mě!“ nařídila chladně a jednu ruku mu položila kolem pasu. „Nic po tobě nechci. Je to pro tvoje dobro.“

Tahle situace se mu ani trochu nelíbila. Během dne zahlédl pár nevěstek, které se klidně na ulici miliskovaly se svými zákazníky. Tahle holka nebude zřejmě o moc lepší. Ale viděl také jednu, která jakémusi mládenci spílala, protože ji podle jejího mínění svým odmítnutím urazil. Žádný takový skandál si nepřál.

Váhavě a bez nadšení ji objal. Spíše jen roztáhl náruč a dlaně položil na její záda. V dívčině tváři znovu postřehl ten pobavený a současně posměšný úšklebek.

„Nic moc,“ podotkla. Najednou ucítil na boku slabou bolest. Pochopil, že holka odkudsi vytáhla dýku a její hrot mu opřela o žebra.

„Co to má být?“ vyjel přísně a chtěl odskočit, ale držela ho pevně.

„To jen abys pochopil, že tady se o sebe musí umět každý postarat sám. Věř mi, najdeš tu víc zbraní, než je v téhle osadě lidí. A všichni s nimi umějí zacházet. Proto mne tvá nabídka tak pobavila. Já se o sebe umím postarat, to mi věř! No, nic ve zlém.“

Dýku ukryla pod plášť, otočila se a vrátila ke stánku, u něhož nechala stát košík se zeleninou. Ani se neohlédla. Jiří Adam z Dobronína zůstal zkoprněle stát a připadal si jako naprostý hlupák.

Table of Contents

I

II