Dívka v ohni (ukážka)

Dračí princezna

Eliška Richterová

Copyright

Autorka: Eliška Richterová

Vydal: Martin Koláček - E-knihy jedou

2016

ISBN:

978-80-7512-616-0 (ePub)

978-80-7512-617-7 (mobipocket)

978-80-7512-618-4 (pdf)

Věnování

Moc děkuji všem beta-readerům, které jsem neustále otravovala s prosbami o kritiku na finální verzi Dračí princezny. Bez vás bych tento příběh nejspíš nedopsala.

Prolog

Jednoho dne se narodí mocný potomek. Bude zvláštní, jak svým vzhledem, tak svými schopnostmi.

Ale v našem světě bude v nebezpečí. Musí být za každou cenu udržen naživu. Jeho záchrana bude stát mnoho, ale nesmíme to vzdát.

Musí se určit strážce, který s ním bude putovat životem v cizím světě. Nebude nijak zasahovat, dokud potomek nedosáhne potřebného věku. Strážce má za úkol chránit, ne ovlivňovat. Má za úkol přivést potomka zpět k nám, až nadejde ten správný čas.

Ochrana toho dítěte nás bude stát mnoho životů, ale on na oplátku zachrání naši rasu. To je jeho osudem...

„Damiane,“ zašeptala rudovlasá žena do ticha svému muži, který držel malé dítě v náručí. Žena nervózně přešlápla z jedné nohy na druhou a jen stěží potlačovala blížící se pláč.

„Ano, zlato?“ vzhlédl k ní smutnýma očima její milý.

„Třeba to není ona, třeba děláme velkou chybu,“ špitla s nadějí v hlase a očima prosila o manželovo potvrzení.

„Trisho,“ oslovil ji Damian nesmlouvavým, ale lítostivým hlasem. Chytil dítě do jedné ruky a druhou objal svoji ženu. „Sama dobře víš, že tohle je pro ni to nejlepší, pro nás všechny.“ Na poslední slova kladl velký důraz. Potřeboval, aby to jeho žena pochopila, aby věřila, že dělají správnou věc.

Chvíli se dívali na usmívající se dítě a v tichosti se s ním loučili. Ty velké šťastné oči, barvou připomínající pomněnky, které jí tolik dodávaly na kráse, ty si budou pamatovat navždy.

„Na, vezmi si ji,“ řekl Damian a podal Trishe malý uzlíček, ve kterém byla holčička zabalená.

„Je to hodná rodina, vždyť to víš,“ pokračoval Damian, zatímco něco psal na papír.

„Už je čas,“ oznámil, když přeložil papír. Upravil si gumičku na svých blonďatých vlasech, které měl právě svázané do culíku, potom si vzal zpět malé dítě a pronesl láskyplným hlasem: „Budeš nám chybět, Tenesie.“ Letmo ji políbil na čelo a, na dlouhou dobu naposledy, se jí zahleděl do modrých očí.

„Pa, broučku, a neboj, opět se setkáme,“ zašeptala Trisha a pohladila stále se usmívající děťátko po kratičkých vlasech.

Damian přešel blíž k venkovním dveřím jednoho z domů a položil před ně malou holčičku.

„Sbohem,“ zašeptal a zazvonil. Objal svoji manželku, která už nedokázala zadržet pláč.

Oba během okamžiku zmizeli, ale nebyli daleko. Pozorovali, jak mladá blonďatá žena otevírá dveře a bere jejich dcerku do náruče. Chvíli se zmateně rozhlížela, a pak si přečetla dopis.

„Takže ty jsi Tenesie? Těší mě,“ usmála se na děvčátko. Žena se ještě několikrát rozhlédla po ulici, jestli nezahlédne rodiče dítěte, ale marně.

Zanedlouho žena i s malou holčičkou zmizela za zavřenými dveřmi, vchodové světlo zhaslo a vše pokračovalo v klidném spánku.

1. kapitola

Všechny dotyky a pohlazení jsem vnímala každou buňkou těla. Jeho prsty na mých zádech za sebou zanechávaly rozžhavené cestičky, ale já chtěla víc.

Vzdychla jsem a zajela mu prsty do vlasů. Cítila jsem, že jeho všudypřítomné ruce našly cestičku k rozepínání podprsenky, ale najednou se zarazil.

„Opravdu víš, že budeme sami?“ zeptal se, když se trochu odtáhl. Hleděla jsem mu přímo do těch jeho oříškových očí, kterým se prostě nedalo lhát. Jen jsem se usmála a lehce ho políbila na rty.

„Ty mě vůbec neposloucháš, Briane,“ oznámila jsem mu lehce naštvaným tónem. „Říkala jsem ti, že naši jsou u známých. Vrátí se nejdříve zítra odpoledne.“ Očividně byl s mojí odpovědí spokojený, jelikož se opět hladově přisál na mé rty a já se znovu mohla začít věnovat cuchání Brianových krátkých blond vlasů.

Přivřela jsem oči a užívala si každičký jeho dotyk. Projela mnou velká vlna vzrušení a já se cítila, jako bych byla v jednom ohni.

Užívala jsem si plnými doušky vše, co mi Brian mohl nabídnout, když v tom jsem zaslechla Brianův bolestivý výkřik a zprudka otevřela oči.

„Briane?“ vykřikla jsem vyděšeně, ale nebyla jsem schopná sebemenšího pohybu. Hleděla jsem do těch hnědých vyděšených očí a nevěděla, co dělat. Pane Bože, vždyť on hoří! To nemůže být pravda.

„Pomoc!“ vykřikl z čista jasna a tím mě probral z transu. Donutila jsem se odtrhnout oči od hořících vlasů a pomalu se škvařícího obličeje. Vyskočila jsem na nohy a rozběhla se do koupelny pro vodu.

Jakmile jsem rozrazila dveře koupelny a shýbla se pro kbelík, samým zděšením jsem vykřikla. Mé ruce hořely. Okamžitě jsem pustila vodu z kohoutku a snažila se je uhasit, ale nešlo to.

Zvedla jsem oči k zrcadlu a při pohledu na svůj odraz se mi v krku rodil nový výkřik.

Kolem celé mé hlavy byl oheň, ale brzy jsem si uvědomila, že jsem vlastně ani já sama nehořela, to jen všude kolem mě byly plameny, které okamžitě přeskakovaly i na okolní nábytek.

Hned, jak odezněl prvotní šok, jsem si uvědomila, že mě to vůbec nepálí, ale i přesto jsem popadla ručník a snažila se oheň uhasit.

Stejně jako předchozí pokus, i tento skončil neúspěšně. Zaslechla jsem další z Brianových výkřiků, které vycházely z mého pokoje, a to mě uvrhlo do dalšího šoku.

Zdálo se, jako bych najednou měla v hlavě úplně prázdno. Zapomněla jsem na skutečnost, že hořím, i na kbelík, kterým jsem chtěla uhasit Briana. Dokázala jsem myslet jen na to, že můj přítel je v plamenech. Musela jsem něco udělat, nějak ho zachránit.

Zastavila jsem se na prahu mého pokoje a sledovala, jak se z Briana, z kapitána hokejového mužstva, stává hromádka popela.

I když jsem nedokázala racionálně přemýšlet, jedno mi bylo jasné. Brianovi už nepomůžu a právě v tu chvíli mě zachvátila panika.

Rychle jsem se otočila a rozběhla se ke dveřím. Cestou jsem strhla bundu z věšáku takovou silou, až jsem urvala poutko.

Vyběhla jsem z našeho domu ven a okamžitě se do mě dala zima. Neuvědomila jsem si, že na sobě nemám nic kromě kalhot a podprsenky.

Venku už byla tma a až na jednu blikající pouliční lampu tu nebylo žádné osvětlení.

Rozběhla jsem se do jedné z postranních uliček, aniž bych vnímala, kterým směrem se vydávám. Ani mě nenapadlo zapamatovat si cestu, kterou běžím, vždyť okolí našeho domu znám víc než dobře.

Zastavila jsem se až u chladné stěny, která mi zabránila v bezhlavém útěku. Ocitla jsem se ve slepé uličce.

Zády jsem se opřela o zeď a pomalu po ní sjela do sedu. Cítila jsem, jak mi mráz proniká do každého kousku těla, ale bylo mi to jedno. Dokázala jsem myslet pouze na jedinou věc, a to na Brianovu smrt. Stále před očima vidím škvařící se maso a jeho vyděšený pohled. Sice nechápu, proč a jak se to stalo, ale určitě za to můžu já. Je to moje vina, že Brian zemřel.

Přitáhla jsem si nohy k tělu a rukama si schovala hlavu. Z ničeho nic jsem propukla v hysterický pláč.

Je to moje vina. To já ho zabila. Je ze mě vrah, monstrum. Co teď budu dělat? Brian je mrtvý. Jak tohle vysvětlím lidem? Ne, tohle musí být jen hloupý sen, noční můra. Tohle prostě nemůže být pravda.

„Briane,“ zašeptala jsem mezi vzlyky. Sebrala jsem všechny zbylé síly k tomu, abych se štípla. Nic, pořád jsem byla v tom ošklivém snu, ze kterého jsem se tak zoufale snažila probudit.

Opět jsem upadla do své letargie a neprobraly mě z ní ani blížící se tiché kroky, které jsem zaslechla. Dokonce jsem se ani nemohla přinutit ke zvednutí hlavy, abych se podívala, kdo je tím příchozím.

„Esie,“ ozvalo se vedle mě a někdo mi sebral bundu z ruky a obalil ji kolem mého zmrzlého těla. Stále jsem byla natolik v šoku, že jediné, co jsem dokázala vnímat, byl mráz zakusující se do mého těla. Stále jsem byla v takové apatii, že mi bylo jedno, co se mnou ten příchozí udělá, ať si mě klidně zabije, stejně bych si nic jiného nezasloužila.

„Není tu bezpečno, ale neboj se, dostanu tě odsud,“ oznámil mi mužský hlas, který mě oslovil divnou zkráceninou mého jména. Náhle jsem ucítila, jak mě někdo zvedl z chladné země a uvěznil ve svém pevném objetí.

Ten muž, co mě držel, voněl mořem a vyzařovalo z něho bezpečí.

Pod houpavými pohyby, které způsobovala jeho chůze, se mi začala klížit víčka. Netrvalo to dlouho a já usnula v náruči cizího muže.

2. kapitola

Pomalu jsem otevřela oči a zírala na rudý strop. Chvíli mi trvalo, než mi došlo, kde to vlastně jsem - ve svém pokoji, což muselo znamenat, že ležím ve své posteli, kde Brian...

Nedokončila jsem myšlenku a už jsem stála na nohou. Představovala jsem si, jak ležím v Brianově popelu, ale má postel byla čistá. Hledala jsem jakoukoliv známku toho, že tu zemřel člověk, ale nic jsem nenašla.

Sesunula jsem se na podlahu a začala si v hlavě promítat, co se podle mě včera stalo, když mi najednou začal zvonit mobil a já s křikem vyskočila. Nevím, co jsem čekala, že se bude dít, ale když jsem zjistila, že je to jen budík, výrazně se mi ulevilo. Rozklepaně jsem ho vypnula a všimla jsem si, že mám nepřečtenou sms, která byla od Briana.

Celým mým tělem projel šok. Odhodila jsem mobil na postel a hned vzápětí se rozbrečela. Vůbec nic jsem nechápala, vždyť ten včerejší večer vypadal tak skutečně... Nebo že by to byl opravdu jen sen? Vždyť nic jiného jsem si nepřála, tak proč pořád brečím?

Musím získat odpovědi. Rychle jsem se oblékla a snažila se uklidnit, aby mě opět nepřepadla vlna hysterie.

Jakmile jsem byla ustrojená, vydala jsem se ke škole. Dokonce se mi i objevil úsměv na rtech, když mě napadlo, že je Brian stále mezi živými. Už jsem se nemohla dočkat, až mu povím, jak šílený sen se mi zdál.

Naše škola je třípatrová budova v rekonstruovaném stavu. Od té doby, co jí dali nový nátěr, žlutobílé proužky, působí mnohem veseleji, ale že by do ní studenti chodili radši, to ne.

Ke škole jsem dorazila mezi prvními. Po rychlém rozhlédnutí po parkovišti jsem zjistila, že všude kolem jsou jen studenti z nižších ročníků, ale to mi nezabránilo zeptat se na Briana prvního člověka, kterého jsem potkala.

Briana a mě znal na téhle škole každý. Vždyť on je nejlepší hokejista, kapitán našeho školního týmu a já, já jsem jedna z nejpopulárnějších, bohatých děcek. Dokonce i šprti mě mají rádi, protože se občas chovám jako oni. Ano, nemám potřebu přetvařovat se a skrývat svoji chytrost.

„Hele, prosím tě.“ Přešla jsem k nějakému klukovi. Myslím si, že byl z druháku. Měl na ježka ostříhané hnědé vlasy a jakmile se na mě otočil, všimla jsem si jeho světle modrých očí. Styl, kterým se oblékal, se mi vůbec nelíbil. Vytahané a roztrhané rifle se už prostě nenosí. A bílé triko dosahující až ke kolenům mu taky moc bodů nepřidalo.

„Ehm, já, ehm,“ odkašlal si. „Tenesie?“ dostal nakonec ze sebe a tázavě si mě prohlédl.

„Nevíš náhodou něco o Brianovi?“ zeptala jsem se, aniž bych si rozmyslela, jak blbě a hlavně divně má otázka zní. Alespoň tak jsem si vysvětlila ten divný pohled, který mi ten kluk věnoval.

„Cože? Ty to nevíš? On ti to neřekl?“ Začal ze sebe chrlit.

„Nechala jsem doma mobil,“ vzpomněla jsem si najednou. „Nejspíš mi psal.“

„Už nechodí na tuhle školu. Zbytek dostuduje v Kanadě,“ oznámil mi po chvilce. „Dostal stipendium díky hokeji.“ Nemohla jsem uvěřit tomu, co slyším. Určitě by se se mnou rozloučil dřív, než by odjel. Ten kluk asi věděl, na co myslím, protože dodal: „Bylo to prý celkem narychlo. Pokud by okamžitě neodletěl, přestali by o něj mít zájem. Potřebovali někoho hned,“ usmál se a hned dodal: „A věř mi, seznam na tohle stipendium byl vážně dlouhý. Náhradu za Briana by měli ani ne do půl hodiny.“

„Mhm, dík,“ řekla jsem a vydala se do své třídy. Nejradši bych se otočila a šla domů přečíst si, co mi Brian napsal, ale prošla kolem mě naše třídní a moji rodiče nestrpí záškoláctví.

Než jsem stihla udělat tři kroky, modrooký kluk na mě zavolal: „Počkej!“ Zastavila jsem se a otočila se.

„Vím, že je to brzy,“ začal, „ale když jsi teď volná, nechtěla bys po škole zajít na kafe?“

Nevěřícně jsem se na něho podívala, jestli tu otázku opravdu myslí vážně, ale než jsem stihla cokoliv odseknout, praštila mě do nosu vůně moře.

„Nebo na čaj,“ zkusil ještě ten kluk, ale už jsem mu nevěnovala pozornost.

Otočila jsem hlavu doleva a všimla si černovlasého muže, blížícího se k nám. Imponoval mi jeho šibalský úsměv. Krátké vlasy mu lehce padaly na čelo a občas mírně zakrývaly hnědé, veselé oči.

Když procházel kolem mě, rychle na mě mrkl a jeho úsměv se ještě víc rozšířil. Omámená jeho vůní a tím čokoládovým pohledem, jsem nebyla schopná sebemenšího pohybu. Jen jsem na něho trapně civěla.

Jakmile mi zmizel z dohledu, mysl se mi pročistila.

Úplně jsem zapomněla na toho druháka, protože se mi vybavil včerejší sen.

„Ne,“ zašeptala jsem tak tiše, že mě nikdo jiný nemohl slyšet. „To není možné, to prostě není.“ Včera to byl jen sen, nemohla jsem cítit jeho. Byla to jen noční můra.

Ani jsem si nevšimla, že jsem během mého přemýšlení došla až do třídy. Zmateně jsem se rozhlédla kolem a zjistila, že tu jsem první. Došourala jsem se do poslední lavice a smutně pohlédla na prázdnou židličku vedle sebe. Poslední rok patřila Brianovi.

Nemohla jsem pochopit, že by tak rychle odjel, přeci ho muselo zdržet zařizování, přece nemohl jen tak zmizet ze dne na den. Prostě tahle celá Brianova věc nedávala smysl. Zkoušela jsem vymýšlet různé trhliny v jeho odjezdu, protože jsem si nechtěla přiznat, že by mě opustil bez rozloučení.

Z myšlenek mě vytrhl zvonek oznamující začátek hodiny. Podívala jsem se, kolik je hodin, protože mi přišlo, že jsem tam nemohla sedět tak dlouho, aby už zvonilo.

Zvedla jsem oči ke katedře, ale ve výhledu mi vadily černé, mírně rozcuchané vlasy. Pohledem jsem sjela trochu níž a zasekla se v čokoládově hnědých očích. Chvíli jsme na sebe jen tak zírali, dokud jsem opět nenašla pevnou půdu pod nohama: „Nějakej problém?“ vyštěkla jsem podrážděně. Ten kluk se jen pousmál, jinak moji poznámku naprosto ignoroval. Nechápala jsem, co tu dělá, copak nestačí, že se mi o něm zdálo?

„Takže ty jsi ta Tenesie, jo?“ zeptal se naprosto klidným, hlubokým hlasem a aniž by čekal na moji odpověď, dodal: „Dost divný jméno.“ A zatvářil se trochu znechuceně. Cítila jsem, jak uvnitř mě vře vztek.

„Jo? A co tvoje ctěné jméno?“ řekla jsem trochu hlasitěji, než jsem měla v úmyslu. Na jeho tváři se objevil šibalský úsměv.

„Pane Corbesi, mohl byste přijít ke mně?“ pronesl náš matikář, jakmile si položil věci na stůl. Vůbec jsem si nevšimla, že už je tady.

„Jistě,“ pronesl hnědooký kluk sedící přede mnou, aniž by odtrhl oči od těch mých. Nenuceně se na mě usmál a vydal se ke katedře. Otočil se čelem k nám a opět se na mě podíval.

„Třído, představuji vám Ethana Corbese, bude tu pár dní s námi, než se rozhodne, zda nepůjde radši na soukromou školu,“ představil ho učitel a já v té chvíli přestala poslouchat.

3. kapitola

Jak jsem tak na Ethana hleděla, přišlo mi na něm něco divného. Značkové tmavé rifle a bílé triko se stříbrnými andělskými křídly, které mimochodem kontrastovalo s jeho tmavší kůží, mu dodávalo vzhled středoškoláka, ale ta jeho tvář… Vypadal mnohem dospěleji než ostatní kluci ze třídy. Možná to bylo lehkým strništěm, které mu pomalu rašilo na tvářích.

Sledovala jsem Ethana, dokud se neposadil zpět na své místo, potom jsem se snažila věnovat veškerou pozornost jen našemu matikáři. Byl to už starší pán s šedivými vlasy a velkým pupkem, ale stejně to byl můj nejoblíbenější učitel na škole. Jen by si občas mohl vzít něco jiného než pruhovanou modrou košili.

„Hm, ty se tak roztomile soustředíš,“ vyrušil mě Ethan. „Kdyby ses viděla, to nakrčený obočí je děsně sexy.“ Tiše se zasmál. Opravdu mě začalo štvát, jak mě provokuje. Určitě to je nějakej bohatej, rozmazlenej machýrek. Zvedla jsem k němu podrážděný pohled, ale nijak jeho poznámku nekomentovala. Doufala jsem, že mé oči mluví za vše.

„Pane Corbesi, mohl byste mi věnovat pozornost? Na seznamování s dívkami budete mít celou přestávku,“ ozval se učitel a hodil po něm křídu. Chtěla jsem se začít smát přímému zásahu, ale Ethan se na poslední chvíli otočil a křídu zachytil. Třídou se ozvalo obdivné zamručení a já jen protočila oči v sloup.

„Jistě, pane učiteli,“ usmál se. „A můžete mi říkat Ethane.“ Tentokrát se třída rozesmála a čekala na učitelovu reakci. Nevěřila jsem vlastním uším, to bych si nedovolila, obzvlášť ne k našemu matikáři, přišlo mi to neuvěřitelně drzý.

Učitel se jen usmál a kývl na souhlas: „Dobře tedy, Ethane, mohl byste věnovat plnou pozornost mé maličkosti?“

„Ano,“ odpověděl Ethan a zbytek hodiny se na mě už neotočil.

Přistihla jsem se, že jsem opět v myšlenkách zabloudila k Brianovi. Stále jsem se přesvědčovala o tom, že to byl pouhý sen, ale jeho spalující se obličej byl tak strašně živý, že už to nikdy nedostanu z hlavy.

Z myšlenek mě vyrušilo až zvonění. Začala jsem si sklízet věci z lavice, když jsem zaslechla učitelův hlas: „Tenesie, mohla byste na chvilku ke mně?“

Mlčky jsem vstala a poslušně se za ním vydala: „Ano, pane učiteli?“ zeptala jsem se ho a pohled zabodávala do třídní knihy. Myslela jsem si, že se mnou chce mluvit o tom, že jsem dnešní hodinu matematiky vůbec nevnímala, ale to, na co se zeptal, mě překvapilo.

„Je vám dobře? Jste nějaká bledá,“ poznamenal. Nemusela jsem ani dlouho přemýšlet, abych v tom spatřila výbornou možnost, jak se dostat domů k mobilu, proto jsem se zatvářila tak, jak to dělám vždycky, když se pokouším simulovat nějakou nemoc u našich.

„No, není mi zrovna nejlépe,“ pípla jsem tiše.

„Myslel jsem si to. Proto vás Ethan tak vyrušoval, určitě měl starost o vaše zdraví,“ uvažoval učitel nahlas. Musela jsem se hodně držet, aby mi neujelo pohrdavé odfrknutí. „Hned vám někoho seženu, aby šel s vámi,“ rozhodl učitel a okamžitě se rozhlédl po třídě.

„Ne, to nebude nutné. Nebydlím daleko,“ namítla jsem. Chtěla jsem být sama. Neměla jsem náladu na to, někoho cestou poslouchat. Učitel si mě přeměřil pohledem, ale nakonec souhlasil: „Dobře, ale budete dávat pozor, aby se vám něco nestalo… Nemám alespoň zavolat vašim rodičům?“

„Teď jsou pryč, domů se vrátí až odpoledne, takže to nejspíš nebude nutné,“ odpověděla jsem.

„Hm, nechce se mi vás pouštět samotnou… No, běžte, ale buďte opravdu opatrná.“

„Budu, nashle,“ rozloučila jsem se a vydala se k lavici pro své věci. Vzhlédla jsem a všimla si Ethanova obdivného kývnutí, ale něco na jeho úsměvu mi prozradilo, že všechno není tak, jak by chtěl.

„Dobrá práce,“ pronesl, když jsem kolem něho procházela. „Menší komplikace,“ řekl mnohem tišším hlasem. Měla jsem štěstí, že jsem ho vůbec zaslechla. Chtěla jsem se zeptat, co tím myslel, ale při pohledu na něj mi došlo, že jsem to slyšet neměla.

Stálo mě mnoho sil nechat to být, ale měla jsem jiné věci na práci, než řešit nějakýho rozmazlenýho kluka. Rychle jsem si dobalila zbytek učebnic, a aniž bych se s Ethanem rozloučila, vydala jsem se k odchodu.

Jen co jsem vyšla ze školy, zmocnil se mě divný pocit. Nemohla jsem přijít na to, jaký pocit to je, ale nebylo to nic dobrého.

Jak jsem nad tím přemýšlela, nevšimla jsem si blížícího se vrčení, až teprve bolestné zavytí mě vrátilo zpět do reality.

Zdálo se mi, jako by mě někdo sledoval, ale když jsem se ohlédla, ulice byla prázdná. Než jsem se stihla otočit zpět před sebe, do něčeho jsem vrazila. Ulicí se rozlehl můj výkřik.

Cítila jsem, jak mě něčí ruce chytily, díky čemuž jsem neupadla, ale i přesto jsem se snažila z toho sevření dostat.

„Můžeš přestat křičet?“ Zaslechla jsem povědomý hlas. Zmateně jsem pohlédla mému vězniteli do tváře a zjistila, že to je Ethan.

„Co tu, sakra, děláš?“ vykřikla jsem téměř okamžitě, a kdyby mě nedržel, určitě bych ho praštila pěstí do hrudi.

„Bez tebe byla ve škole nuda,“ odpověděl tónem, jako by to byla největší samozřejmost na světě. Nechápavě jsem na něho civěla: „To jsi jako za školou?“

„No, není to ode mě romantický?“ usmál se, ale když viděl můj pohled, asi si to rozmyslel a řekl pravdu: „Učitel mě za tebou poslal, abych se ujistil, že domů dorazíš v pořádku.“ Znělo to celkem logicky, tak proč jsem mu to nevěřila?

„Fajn,“ odsekla jsem a uvědomila si, že mě stále drží. „Koukej mě pustit,“ zavelela jsem. Ethan jen pokrčil rameny a uvolnil své sevření.

Stalo se to tak rychle, že jsem ani nestihla zareagovat. V jednu chvíli jsem cítila, jak padám, ale těsně nad zemí mě Ethan opět zachytil: „Opravdu tě mám pustit?“

Naštvaně jsem na něho hleděla: „Ne!“

„No jo, když mně se tě nechce držet,“ řekl provokativním hlasem. „Možná kdybys poprosila…“

„Cože? Ani omylem.“ Můj vztek rostl, což bylo znát i na mém hlase.

Ethan se naklonil o trochu dopředu, čímž mě přiblížil k zemi: „Jsi si tím jistá? Pod tebou je kaluž,“ oznámil mi vesele.

„To neuděláš,“ zasyčela jsem.

„Opravdu mě znáš tak dobře, aby sis tím mohla být stoprocentně jistá?“ provokoval mě. Začala jsem pochybovat o svém přesvědčení. Opravdu by byl schopen pustit mě do kaluže?

„Teda, jsem úžasnej,“ usmál se. „V obličeji jsi úplně rudá, vyléčil jsem tě.“ Nevím, kde se ve mně vzala všechna ta agresivita, ale měla jsem sto chutí praštit ho židlí po hlavě.

Chtěla jsem mu něco odseknout, ale pohled do jeho čokoládových očí mě naprosto umlčel.

4. kapitola

„Dobře, vyhrál jsi,“ vzdychla jsem. „Prosím, pomůžeš mi na nohy?“ Ethan se zasmál.

„Ale no tak, mladý muži. Takhle trápit svoji přítelkyni,“ usmála se na nás stařenka, kterou občas potkávám, když jdu do školy. Teprve teď mi došlo, že nás celou dobu pozorovala. Ethanův úsměv se ještě víc rozšířil. Přidržel si mě jednou rukou a druhou mě pohladil po tváři. Stále se mi díval do očí, i když mluvil s tou paní: „Nebojte. Jí se to líbí.“ Chvilku mlčel, ale než jsem stihla cokoliv říct, tak dodal: „No, je čas jít, zlato.“ A vytáhl mě na nohy a neodpustil si ani plácnutí po zadku.

„Ale sluší vám to spolu, děti,“ usmála se stařenka. Konečně jsem se zbavila úvodního šoku: „Ale my nejsme…“ začala jsem protestovat, ale Ethan mě přerušil v půlce věty: „Děkujeme.“ Stařenka s úsměvem přikývla, ještě na mě zavolala, abych pozdravovala rodiče, a vydala se k odchodu. Chtěla jsem na ni začít křičet, že to tak není, že nejsme pár, ale Ethan mě chytil za ruku a chtěl mě odvést domů.

Zlostně jsem se mu vytrhla a začala na něho křičet: „Co si, sakra, myslíš, že děláš? Myslíš si, že někam nakráčíš a všichni ti začnou padat k nohám? Tak to promiň, ale nikdo tu na tebe není zvědavej a ani ten tvůj pitomej úsměv to nezmění.“ Moji triádu přerušil až jeho výbuch smíchu.

Nevěřícně jsem zakroutila hlavou a vykřikla: „Ty nejsi normální.“ Naštvaně jsem prošla kolem něho, přičemž do něj nezapomněla vrazit ramenem, a vydala se domů. Ethanův smích utichl a já cítila jeho pohled na svých zádech.

„Ne, to nejsem,“ zaslechla jsem ještě tichý šepot, než jsem zašla za roh. Nevěděla jsem, jestli si to zase neřekl jen pro sebe, nebo jestli jsem si to prostě nevymyslela, ale rozhodla jsem se tomu nevěnovat pozornost. Usoudila jsem, že mám důležitější věci na práci. Stejně mi ale myšlenky utíkaly zpět k němu.

Zbytek cesty domů jsem vymýšlela nadávky, kterými bych mohla Ethana pojmenovat. Nemůžu ani říct, jak naštvaná jsem byla. V životě jsem asi nebyla víc.

Ohlédla jsem se, abych se ujistila, že mě nesleduje, i když jsem si byla téměř jistá, že ne. Hned vzápětí mě napadlo, jestli do něj opět nevrazím a celá situace se nezopakuje, ale naštěstí se tak nestalo. Díky tomu ohlédnutí jsem si uvědomila, že ulice jsou nepřirozeně prázdné. Kromě Ethana a té stařenky jsem po cestě nikoho nepotkala.

Jakmile jsem došla domů, okamžitě jsem se rozběhla do svého pokoje, kde jsem nechala mobil.

Ještě v botách a bundě jsem skočila na postel a shazovala deku a polštáře na zem, jak horlivě jsem hledala.

Nakonec jsem mobil našla a nedočkavě otevřela sms.

„Tenesie, konečně mám tu Kanadu, sice mi říkali, že to místo předběžně mám, ale teď je to oficiální. Zrovna dnes jsem ti o tom chtěl říct, ale byli rychlejší,“ četla jsem nahlas. „Omlouvám se za způsob, jakým ti to oznamuju, ale nemůžu s tím nic udělat. Mám tě rád a vždycky budu, ale tohle je nejspíš konec. Budeš mi chybět. Brian.“ Musela jsem si to přečíst několikrát, než jsem pochopila význam těch slov.

Je sice ráno, ale už toho na mě bylo moc. Můj mozek už nechtěl pracovat.

Rukou jsem si setřela slzy, co mi stékaly po tvářích, a pomalu začala sbírat polštáře ze země a stlát. V myšlenkách jsem byla u Briana a přemýšlela nad tím, co právě teď dělá. Najednou jsem se začala šíleně smát, ale nebyl to veselý smích, nýbrž hysterický. Neměla jsem tušení, co teď budu dělat, nevěděla jsem, co budu dělat bez Briana. Ne, že bych na něm byla nějak závislá, ale přeci jenom, byl to můj první kluk a já ho měla opravdu ráda. A teď jsem ho nadobro ztratila.

Smích opět vystřídal pláč. Nevěděla jsem, jestli to, co cítím, je zlomené srdce, ale i kdyby ne, pláč jsem zastavit nemohla. Cítila jsem se naprosto bez síly. Jediné, na co jsem se zmohla, bylo stále s mobilem v ruce zalézt do postele a plakat, dokud neusnu.

***

„Zlatíčko, vstávej,“ budil mě ženský hlas. „Už jsme doma a večeře je hotová.“ Pomalu jsem otevřela oči a chraplavým hlasem řekla: „Mami.“ Chtěla jsem toho říct mnohem víc, ale hlas mě zradil. Sledovala jsem, jak si strká neposlušný pramen blond vlasů za ucho a tváří se zmateně.

„Zlatíčko, ty jsi plakala?“ zeptala se ustaraně a pohladila mě po tváři, čímž mi připomněla Ethana.

„Brian,“ pípla jsem. Stačilo jen jedno slovo a má matka pochopila. Smutně se na mě usmála a konejšivým hlasem pronesla: „To se spraví.“

„Přinesu ti jídlo sem, pokud se necítíš dobře,“ navrhla po chvilce a já si uvědomila, že jsem celý den nejedla, ale teď jsem opravu neměla na nic chuť.

„Ne, děkuji,“ chraptila jsem. „Jen se napiju a půjdu se ven projít.“

„Dobře, ale nebuď tam dlouho, už se stmívá. To pití ti sem přinesu, běž nejdříve do koupelny,“ usmála se. Mlčky jsem přikývla a začala se zvedat z postele.

Když jsem si uvědomila, že na sobě mám ještě pořád boty, raději jsem počkala, až matka odejde z pokoje.

Chvíli mi trvalo, než jsem se vyhrabala z deky. Nechápu, kdy se kolem mě tak omotala. Mobil jsem položila na noční stolek a vydala se ke skříni.

Vzala jsem si věci na převlečení, protože to, co jsem měla na sobě, bylo propocené.

V koupelně, při pohledu do zrcadla mi došlo, proč mě sem máma poslala. Mé dlouhé hnědé vlasy byly úplně zacuchané. Oči jsem měla zarudlé a tváře opuchlé, celkově byl můj vzhled katastrofální. Opláchla jsem se studenou vodou a dala se do rozčesávání a maskování dnešního dne.

Jakmile jsem byla s úpravami spokojená, převlékla jsem se a vrátila se zpět do pokoje. Všimla jsem si, že mamka sedí na posteli a při mém příchodu se usmála: „Mnohem lepší.“ Úsměv jsem jí oplatila a přisedla si k ní.

„Proč nemůžu být jako dřív?“ zeptala jsem se spíš sama sebe, než mamky.

„A jaká, zlato?“ zeptala se.

„Zase sebevědomá, veselá, cílevědomá,“ odpověděla jsem a mamka se smutně usmála. „Teď se cítím spíš jako troska,“ přiznala jsem tiše.

„Všechno se změní, už brzy,“ zašeptala mamka a podívala se mi do očí. Vypadalo to, jako by mi chtěla říct ještě něco, ale potom si to rozmyslela a pronesla něco jiného: „Pokud chceš jít ještě ven, měla bys vyrazit hned.“ Podala mi sklenici a vydala se pryč z mého pokoje. Na prahu se zastavila a otočila se na mě: „Opravdu tam nezůstávej moc dlouho.“ Se smutným úsměvem jsem přikývla a sevřela sklenici.

Jakmile jsem dopila, zašla jsem si pro bundu a boty. Zastavila jsem se ještě v obýváku pozdravit otce, který mi místo odpovědi zamával, a pak už jsem se ocitla venku. V hlavě jsem měla úplně prázdno, proto jsem nevnímala, kam to vlastně jdu.

Zrovna jsem jen tak bloumala ulicemi, když se ozvala hrozná rána a strašlivé vrčení. Uvědomila jsem si, že jsem jen kousek od místa, o kterém se mi nejspíš včera zdálo.

Ticho prořízla další rána a já se rozhodla, i přes veškerý svůj strach, že to prozkoumám.

Hned, jak jsem se podívala za roh, šokem mi zdřevěněly nohy. Viděla jsem nějakou osobu nebo zvíře nebo co to bylo. Mělo to velkou chlupatou hlavu a v hubě velké zuby. Ruce to mělo svalnaté, ale místo prstů byly tři dlouhé drápy. Nohy byly také samý sval, ale místo chodidel měl takové divné pařáty, podobné jako mají ptáci. Kromě hlavy jsem na těle neviděla žádné chlupy.

Jeho kůže měla barvu mezi šedou a modrou… A jediné, co měl na sobě za oblečení, byly hnědé roztrhané tříčtvrťáky.

Teprve teď jsem si všimla Ethana stojícího proti té příšeře. Ale i na něm jsem našla něco divného. Místo jeho jedné ruky byl modrý pařát se třemi prsty, které byly zakončeny drápy a z jeho dlaně vycházel proud křišťálové vody, který mířil na tu příšeru.

Následující události se udály příšerně rychle. Proud vody zasáhl příšeru, která odlétla několik metrů dozadu a dopadla na pravý bok. Ethan na nic nečekal a okamžitě toho využil. Přiskočil k té zrůdě a zabodl jí dýku, kterou vytáhl z rukávu lidské ruky, přímo do krku.

Příšera pronikavě zavyla a hned vzápětí se rozpadla na prach.

Ethan chvilku oddychoval, než se opět postavil na nohy. Stále s pohledem na místo, kde předtím leželo to monstrum, ztuhl. Chtěla jsem se dát na útěk, ale nebyla jsem schopna sebemenšího pohybu.

„Tohle jsi neměla vidět. Ne, teď,“ zašeptal rozčileně a zvedl ke mně pohled.

19. kapitola

Dopadla jsem na levý bok a sykla bolestí. Bylo mi jasné, že Ethan nepoužil všechnu sílu, ale i přesto to bolelo jako čert.

Pohlédla jsem na Ethana a snažila se skrýt, jak moc mě to bolí a usmála se. Sice to byl trochu křečovitý úsměv, ale mohlo to být horší.

„No, ale trochu mě šetřit můžeš,“ snažila jsem se odlehčit atmosféru. Bylo mi divné, že Ethan ještě nepromluvil, jen stále zíral na místo, kam mě uhodil.

„Ethane?“ zeptala jsem se trochu zmateně a s občasným bolestným zasyčením vstala.

Sledovala jsem, jak Ethanův pohled rentgenuje každou část mého těla, až se zastavil na očích.

„Ethane, začínáš mě děsit,“ vyčetla jsem mu vesele a vyhrnula si triko, abych se podívala na napáchané škody.

Musela jsem uznat, že bolest skrývám opravdu dobře, protože to vypadalo stejně tak hrozně, jako to i bolelo.

Po celém boku se mi táhl rudý pruh a mě nenapadlo nic lepšího, než se ho dotknout. Tentokrát jsem nevydržela a vyjekla bolestí.

Ethan nahlas polkl. Odtrhla jsem oči od podlitiny a pohlédla na něho.

„Jsi v pořádku?“ dostal ze sebe nakonec Ethan přiškrceně, aniž by spustil oči z modřiny tvořící se na mém boku.

„Jasně, můžeme pokračovat,“ usmála jsem se a ohnula se pro svoji větev. Snažila jsem se ignorovat bolest, která mi působila z každého pohybu noční můru.

„To nepřipadá v úvahu,“ řekl téměř okamžitě Ethan.

Narovnala jsem se a přísně se na něho podívala: „Jsem v pořádku,“ zavrčela jsem. Věděla jsem, že je důležité, abych se uměla bránit, a v boji nejspíš také nějaké zranění utrpím, proto se musím naučit bojovat i s bolestmi. Navíc, když teď ustoupím, bude mi trvat já nevím jak dlouho, než mě opět Ethan začne trénovat. Musím využít šance, která se mi právě naskytla.

Ethan překonal vzdálenost mezi námi a naštvaně se na mě podíval. Mírně zvedl ruku, jakoby se chtěl mého zranění dotknout, ale po chvilce ji stáhl: „Já… nechtěl jsem. Je mi to líto.“

„Už jsem řekla, že to nic není, to přejde.“ Chvíli jsem se odmlčela, a pak pevným hlasem dodala: „A řekla jsem, že můžeme pokračovat, chop se své větve, ať můžeme začít.“ Ethan otevřel pusu, aby něco namítl, ale já ho předběhla a autoritativním hlasem řekla: „Ty chceš odporovat princezně?“

Ethan se na mě překvapeně podíval a obočí mu vystřelilo vzhůru: „Kde se to v tobě tak najednou vzalo?“

Pokrčila jsem rameny a dál pokračovala ve své úvaze: „Jaký je asi trest za neuposlechnutí rozkazu, který vydala sama princezna? Rozkaz, který vydal někdo z královské rodiny?“

„Takže, teď mi jako rozkazuješ?“ zeptal se na oko překvapeně a na rtech se mu objevil nepatrný úsměv, „protože technicky vzato, ještě jsi nebyla korunovaná.“ Rázem jsem přestala vnímat bolest a má čelist si to zamířila k zemi: „Cože? Já musím být korunovaná?“

„Je to jen maškaráda pro lidi,“ usmál se Ethan a očividně ho moje reakce pobavila. „Ale ty oslavy stojí za to.“ Ethan se na mě podíval, načež se rozesmál. Sledovala jsem, jak se baví nad mým zmučeným výrazem a když na mě opět po chvíli pohlédl, měl slzy v očích.

„Je tu něco vtipného?“ zeptala jsem se podrážděně. Už mě unavovalo, být jen pro smích.

„Nic.“ Ethan se na chvíli odmlčel a než ho stihl další záchvat smíchu, rychle dodal: „Tedy, až na tebe.“ To už jsem nevydržela a ohnala se po něm větví. Nečekala jsem, že by to v téhle situaci mohl vykrýt. Dokonce jsem i v duchu viděla, jak se Ethan krčí bolestí, což mi působilo škodolibou radost, ale k mé smůle jsem se šeredně mýlila. Ethan mezi záchvaty smíchu ucouvl o pár kroků vzad, já neudržela rovnováhu a opět se během chvilky ocitla na zemi. Poraněným bokem jsem dopadla na jeden ze špičatějších kamenů a bolestí se skulila do klubíčka. Ani jsem si nevšimla, kdy mi vypadla větev z ruky.

„Teď už mě vaše veličenstvo poslechne a ukončí výuku sebeobrany?“ zeptal se povýšeným hlasem a stále mu cukaly koutky rtů v úsměvu.

Měla jsem sto chutí mu jednu natáhnout, ale pak jsem si vzpomněla, jak jsem dopadla, když jsem se o to před chvilkou pokoušela a radši od svého nápadu upustila.

„Pojď, pomůžu ti vstát,“ řekl Ethan a natáhl ke mně ruku. Neměla jsem se k tomu, abych přijala jeho pomoc. Zkrátka, moje hrdost mi to nedovolovala.

„Ale, no tak,“ zkusil to Ethan ještě jednou. „Musím uznat, že na začátečníka ti to opravdu šlo.“

Zvedla jsem k němu hlavu a zkoumala, jestli své prohlášení myslí vážně. „Teď si mě udobřuješ,“ konstatovala jsem a i přes veškerou bolest jsem se na něho usmála.

„Ne, opravdu, když budeme trénovat častěji, tví rodiče nebudou mít žádnou práci s tvojí výukou, až na nějaké detaily…,“ přesvědčoval mě Ethan.

„Detaily?“ zopakovala jsem nechápavě.

„Jo, takový ty, co tě nemůžu naučit já. Třeba vidličky, to jsem nikdy nepochopil proč jich je na stole tolik. Mně by stačila jedna na všechny jídla,“ usmál se. Aniž bych si to uvědomila, zatvářila jsem se vyděšeně. V tomhle jsem ho naprosto chápala, protože jsem taky zastánce jedné vidličky.

Najednou se Ethanův úsměv vytratil a vystřídala ho pevná linka: „Tenesie z Dračího rodu, okamžitě se chytněte mé ruky, než to na vás budu muset povědět vašemu otci.“ Neubránila jsem se překvapenému pohledu. Nikdy bych nevěřila, že by tohle ze sebe Ethan dostal. Při tom, jak to říkal, vypadal a dokonce i zněl tak vážně, že jsem se neudržela a vyprskla smíchy.

„Tenesie,“ zopakoval ještě pevnějším hlasem. „Váš otec nebude mít radost,“ vyhrožoval dál a zatvářil se ještě přísněji.

„Dobře, dobře,“ řekla jsem poraženě, jelikož mi smích působil příšernou bolest.

Když jsem se trochu uklidnila, přijala jsem Ethanovu ruku a s jeho pomocí se postavila.

„Co budeme dělat teď?“ zeptala jsem se, zatímco jsem si utírala slzy smíchu z očí.

Ethan se zahleděl na oblohu a zamyšleně mi odpověděl: „Už se stmívá a jak to tak vypadá, dneska budeme spát pod širákem. Takže myslím, že budeme tábořit.“

Mlčky jsem přikývla. Sice to možná bude znít divně, ale docela jsem se na to těšila, protože jsem ještě nikdy nespala venku. Z čehož plynulo, že jsem neměla nejmenší tušení, co mám dělat.

„Půjdu nasbírat nějaké suché větvičky a ty si zatím udělej pohodlí, nebude to dlouho trvat,“ oznámil a už se chystal k odchodu, když jsem ho stopla.

„To není fér, já chci taky nějaký úkol,“ postěžovala jsem si.

„Dobře, tak běž ulovit něco k jídlu,“ oznámil, otočil se a chystal se zmizet mezi stromy. Absolutně ignoroval to, že mi málem vypadly oči z důlků a dál si šel po svém. Naštěstí jsem se vzpamatovala po pár jeho krocích a vyhrkla další otázku: „A to mám udělat asi jak?“

Ethan se zastavil a otočil se na mě: „Já nevím, poraď si,“ pokrčil rameny a udělal další krok pryč.

„Ethane?“ zastavila jsem ho ještě. Zaslechla jsem hluboké povzdechnutí a otázku: „Co je zase?“

„Můžu si radši vybrat to, že si udělám pohodlí?“ zeptala jsem se opatrně.

„Myslel jsem si to,“ přikývl s úsměvem a vydal se pro dříví.

Když zmizel mezi stromy, rozhlédla jsem se kolem sebe, až jsem zahlédla malinký kopeček porostlý mechem, ke kterému jsem se ihned vydala. Nebála jsem se, že bych se ztratila, nebyl zase tak daleko od místa, kde jsme s Ethanem trénovali.

Než jsem se na něj posadila, rukou jsem prozkoumala, zda v něm někde nejsou schované větvičky, které by mě píchaly. Po bližším prozkoumání jsem zjistila, že by se na tom mechu mohlo spát celkem obstojně.

Uvědomila jsem se, že neslyším žádný zpěv ptáků, ani žádný otravný hmyz. Bylo tu absolutní ticho, které mě děsilo.

Jen co jsem se posadila a bolest z pohybu odezněla, vrátil se ke mně Ethan s plnou náručí větví a drzým úšklebkem na tváři.

„Pěkné místo,“ konstatoval a položil větve přede mě. Usmála jsem se na něho a pozorovala, jak skládá menší hranici.

Už jsem se chystala zeptat, jak to hodlá podpálit, když mě Ethan předběhl.

„Mohla bys to zapálit?“ zeptal se klidným hlasem. Když jsem dlouho neodpovídala, otočil se na mě a zopakoval svojí otázku.

Můj pohled říkal, že asi musel spadnout z Marsu, když po mě něco takového chce.

„Nedívej se na mě tak,“ upozornil mě. „Vím, jaká je tvoje schopnost. No tak šup, zapal to.“

20. kapitola

„Ale no tak, Esie, ty to zvládneš,“ povzbuzoval mě, ale já mu nevěřila. Neměla jsem žádné ponětí o tom, jak moje schopnost funguje a upřímně, byla jsem ráda, že se od té nešťastné noci neprojevila.

„Je to jednoduché,“ řekl Ethan uklidňujícím hlasem, ale tentokrát na mě nezabíral. „Chce to jen soustředění a potom, až se to naučíš, budeš svoji schopnost považovat za součást sebe a podpalovaní věcí ti bude připadat naprosto přirozené.“ Vím, že mě chtěl Ethan povzbudit, ale těmito řečmi mi moc nepomáhal. Vlastně mě tím spíš děsil.

„Ethane, promiň, ale já nemůžu.“ To bylo jediné, co jsem ze sebe dostala. Vzpomněla jsem si na hořícího Briana a rozplakala se.

„Esie,“ zašeptal mi Ethan do ucha a na rameni jsem ucítila jeho ruku. „Omlouvám se, jestli se na to teď necítíš, tak to nemusíš zapalovat, ale obávám se, že tě to stejně jednou nemine.“

„Nenuť mě to dělat,“ zašeptala jsem mezi vzlyky a schovala si obličej do dlaní.

„Dobře, zapálím to jinak.“

Zavřela jsem oči a snažila se uklidnit, ale moc se mi to nedařilo. Začaly se mi vracet všechny vzpomínky. Před očima se mi promítaly chvíle společně strávené s Brianem. Poklidné a radostné dětství…

Co jsem si myslela, když jsem Ethanovi uvěřila. Vždyť jsem všechny zabila. Briana jsem doslova podpálila a Sylasové zaútočili na náš dům jen proto, že se mě ti hodní lidé, které jsem takovou dobu nazývala rodiči, ujali a vytvořili mi tak domov.

Ať jsem uvažovala jakkoliv, vždy jsem došla k jedinému závěru, a to k tomu, že všem by beze mě bylo líp. Je docela nespravedlivé, že tolik životů vyhaslo jen proto, aby jedna rozmazlená holka mohla žít.

Když o tom tak přemýšlím, tak mi zbyl jenom Ethan, člen pětičlenné královské gardy, kterého znám sotva pár dní. Nikdy by mě ani ve snu nenapadlo, že se můj život může změnit během okamžiku.

Nevím, jak dlouho jsem tam seděla, ale když jsem opět otevřela oči, ohýnek si už vesele plápolal. Rozhlédla jsem se okolo sebe, ale Ethana jsem nikde neviděla. Nejspíš šel ulovit něco k jídlu.

Přišlo mi trochu divné, že mi ani neřekl, abych se o ten oheň postarala, zatímco bude shánět večeři. Podle toho jsem usoudila, že nebude pryč dlouho. Nevěděla jsem, co dělat, proto jsem se posunula blíž k ohni, abych se trochu ohřála. Cítila jsem, jak mi teplo prostupuje celým tělem a trochu mi pomáhá od bolesti způsobené předešlým bojem.

Při pohledu do těch oranžových plamenů jsem rázem zapomněla na pochmurné myšlenky, které mě ještě před chvilkou trápily. Byla jsem jako zhypnotizovaná, přivřela jsem oči a vychutnávala si ten slastný pocit.

Proto jsem si nevšimla Ethanova návratu, upozornil mě na to až hrozný dračí řev.

Zprudka jsem otevřela oči. Všude kolem mě byly plameny. Oheň utvořil dokonalý kruh a mě tak uvěznil uvnitř, ale to nebylo to nejhorší. Všimla jsem si totiž, že vzniklý kruh se stále zmenšuje a oheň se tak nebezpečně přibližuje.

Můj výkřik protrhl nastalé ticho. Rychle jsem se rozhlédla kolem sebe a zjistila, že kruh není to jediné, co hořelo, protože mé tělo vypadalo jako zapálená pochodeň.

Dračí řev se ozval znovu, ale tentokrát na mě dopadly kapky ledové vody. V místě, kde se voda setkala s ohněm, se objevila pára, ale pokaždé, když se podařilo uhasit nějaký plamínek, okamžitě se na jeho místě objevil další.

Tentokrát se místo dračího řevu ozvalo zoufalé zakňučení. Vyděšeně jsem pohlédla před sebe, kde jsem mezi plápolajícími plameny zahlédla obrovské modré tělo.

„Ethane,“ zašeptala jsem hlasem plným strachu, protože kruh se opět zaplnil ohněm. Hořící tráva teď byla sotva dva kroky ode mě.

Zajímavé na tom všem bylo, že mě ten oheň nepálil. Tedy, cítila jsem mohutný žár, ale bylo mi to příjemné. Ten oheň mě naplňoval energií.

Dokonce jsem měla nutkání strčit do něho ruku, ale než jsem to stihla udělat, ozvalo se Ethanovo zavrčení a já radši ruku stáhla.

Oheň byl už jen na krok vzdálený ode mě a já se nebála. Čím blíž oheň byl, tím bezpečněji jsem se cítila. Přimhouřila jsem oči. Užívala jsem si ten slastný pocit a čekala, až mě oheň pohltí.

Najednou jsem ucítila příšernou bodavou bolest v rameni a zaslechla táhlé dračí zaúpění. Než jsem se vzpamatovala, zem se mi ztratila pod nohama a já se ocitla ve vzduchu. Začala jsem sebou zmítat, protože se mi to vůbec nelíbilo. Já chtěla zpátky, zpět do ohně. Nevadilo mi, že mi každý pohyb způsobuje neuvěřitelnou bolest, byla jsem naprosto omámená zářivými plameny.

Teprve, až když se ozvalo další bolestivé zaúpění, jsem si všimla, že mi z ramene čouhá tmavě modrý dráp. Okamžitě jsem zvedla hlavu a neviděla nic jiného, než obrovské dračí tělo, které mě unášelo pryč. Zmateně jsem hleděla na ta šlachovitá křídla a nebyla schopna pohybu.

Věděla jsem, že je to Ethan, ale něco mi na jeho těle nesedělo. Bohužel však, nemohla jsem přijít na to, co to je.

Teď, když jsem byla plně při vědomí, jsem musela uznat, že je létání nádherný pocit, tedy, až na tu bolest. Podívala jsem se pod sebe na ubíhající krajinu a všimla si, že klesáme. Kousek nad zemí mě Ethan pustil a já spadla na zem. Chvíli jsem tam jen ochromeně ležela a snažila se potlačit bolest, která mi prostupovala celým tělem.

Až když se ozvala obrovská rána, pokusila jsem se vyškrábat na nohy. Moc mi v tom nepomáhala moje pravá ruka, která byla zkroucená do nepřirozeného tvaru a tekla z ní krev. Měla jsem protržené rameno od Ethanova drápu a nejspíš jsem si ji i při pádu zlomila.

Zaslechla jsem namáhavé funění a mírně pootočila hlavu.

„Ethane,“ vykřikla jsem vystrašeně. Celé jeho tělo bylo rudé a popálené od ohně, který se rozšířil jen mojí příčinou.

21. kapitola

„Ethane,“ zavolala jsem znovu, ale odpovědí mi bylo jen tiché bolestné zakňourání. Chtěla jsem vstát a jít za ním, přesvědčit se o tom, že je v pořádku, ale nešlo to. Při každém pohybu mi bolest proběhla celým tělem až do konečků prstů. Měla jsem chuť stočit se do klubíčka a čekat na smrt.

Ale nemohla jsem to vzdát. Nemohla jsem tam Ethana nechat jen tak ležet. Co když je nějak vážně zraněný? Mohla bych za to já. Zase by někdo zemřel mojí vinou, ale to není nejhorší. Kdyby Ethan zemřel, už by mi nezbyl vůbec nikdo. Zůstala bych úplně sama a to bych nesnesla.

Ne, on prostě nesmí umřít. Nikdo další už nesmí umřít mojí vinou.

Znovu jsem se pokusila postavit. Bohužel, opět jsem byla neúspěšná.

Děsilo mě pomyšlení na to, že se Ethan stále nepohnul. Bála jsem se nejhoršího, i když jsem tomu nechtěla uvěřit. Přeci nemohl umřít, nemůžu ho ztratit.

„Ethane, prosím, odpověz.“ Začínala jsem panikařit a slzy se mi draly do očí.

Nic. Žádná odpověď.

„Prosím,“ zašeptala jsem a rozvzlykala se.

Chtěla jsem se k němu posunout o kousek blíž, abych na něj měla lepší výhled, ale marně. Jediné, co se mi povedlo, bylo přetočit se na břicho, což mě donutilo k záchvatu kašle.

Při každém pohybu mnou projela tak neskutečná bolest, že jsem se nezmohla na nic jiného, než ležet v křečích a čekat, až bolest pomine.

Když mé utrpení konečně trochu odeznělo, sebrala jsem všechny zbylé síly, zapřela se loktem a mírně se nadzvedla.

To, co jsem viděla, mě naprosto ochromilo. Teď, jsem měla lepší výhled na Ethanovo tělo, které bylo popálené mnohem víc, než jsem si myslela. Jeho modrá kůže teď byla rudá a pokrytá puchýři.

Dokonce jsem zahlédla i ošklivé seškvařené fleky.

Cítila jsem, jak mi slzy tečou po tvářích a tiché vzlyky otřásaly mým tělem, což mi působilo neuvěřitelnou bolest.

Pomalu mi docházely síly, ale nechtěla jsem se vzdát.

Další, čeho jsem si na Ethanovi všimla, byl jeho krk, který byl nepřirozeně zkroucený. Všechno nasvědčovalo tomu, že Ethan už nežije.

Dokonce i jeho oči, vždy tak plné života a radosti, teď byly zavřené a z tlamy mu vysel jazyk a ukapávaly sliny.

„Ne, to ne,“ zašeptala jsem.

Najednou, se mi podlomila ruka a já sletěla obličejem do hlíny. Vyčerpaně jsem nabrala prsty hlínu a sevřela ji pevně v pěst, kterou jsem zase téměř okamžitě uvolnila. S obrovskou námahou jsem se překulila na záda. Ale nedopřála jsem si moc dlouhý odpočinek.

Musela jsem to vědět, musela jsem se přesvědčit o tom, zda žije.

Jen silou vůle jsem dokázala ignorovat veškerou bolest a posunout ruku za sebe. Prvního trsu trávy jsem se chopila tak pevně, jako by to bylo stéblo, co mě drží při životě.

Uběhla snad věčnost, než jsem se posunula o pár centimetrů blíž k Ethanovi, ale pro mě, to znamenalo vítězství. Stále jsem uvnitř sebe živila naději, že všechno bude v pořádku. Pokud Ethan stále žije, udělám cokoliv, abych mu pomohla.

Pravou ruku jsem jen táhla za sebou, radši jsem se ani nepokoušela ji používat.

Při každém prudším pohybu jsem sykla bolestí a začala zhluboka oddechovat. Musím být silná kvůli lidem, kteří se tolik snažili, aby mě udrželi na živu. Už nikdo nesmí vyměnit svůj život za ten můj.

Posunula jsem se jen o pár centimetrů a už jsem nemohla. Jen vědomí toho, že Ethan potřebuje pomoc, mi dodávalo sílu zvládnout další kousek cesty.

Několikrát jsem to chtěla i vzdát, ale pak jsem si vzpomněla, co všechno pro mě Ethan udělal. On by se nikdy nevzdal. Nikdy by mě nenechal v nebezpečí, či ohrožení života.

Jenže on by nikdy nedopustil, aby se mi vůbec něco takového stalo. Pochybné myšlenky mi odčerpávaly tolik potřebnou sílu.

Proto jsem neustále vymýšlela důvody, které mě posilovaly v mém odhodlání doplazit se k Ethanovi. Další myšlenkou bylo, že tohle všechno se stalo mojí vinou. Kdybych uměla ten oheň ovládat, kdyby mě tak nelákal, nic z toho by se nestalo. Měla jsem zůstat při smyslech a snažit se ho třeba uhasit.

Ale byl tolik lákavý, nedalo se odolat. Ten pocit moci a žáru mě tolik přitahoval.

Snažila jsem se na to nemyslet, ale stále mě pronásledovala myšlenka toho, co by se asi stalo, kdyby mě Ethan nezachránil.

V tu chvíli jsem vzhlédla a zjistila, že se konečně nacházím jen pouhý krok od Ethana.

Přes veškerou bolest, co mi to působilo, jsem k němu natáhla ruku, ale nedosáhla jsem na něho.

Cítila jsem, že už nemůžu dál. Veškeré mé síly byly pryč. Všechno to bylo zbytečné. Jsem natolik vyčerpaná, že už se nedokážu posunout o těch pár centimetrů dál a dotknout se jeho zraněného těla.

Vyčerpaně jsem se svalila na zem a začala si vyčítat další smrt, kterou jsem přivodila. Vzlyky otřásaly mým tělem a já se svíjela v bolestech. Přijímala jsem ji, zasloužila jsem si ji. Všechno zlé, co se v posledních dnech dělo, byla jen a jen moje vina.

Najednou jsem zaslechla hrozivý, rozzuřený řev, který mě vytrhl z obviňujících se myšlenek.

Ohlédla jsem se a všimla si dvou obrovských puntíků vznášejících se na mírně potemnělém nebi.

Myslela jsem si, že mě šálí zrak, proto jsem několikrát zamrkala, ale místo toho, aby puntíky zmizely, se spíš přiblížily.

Po chvilce začaly nabírat různé tvary, až jsem poznala, že se k nám blíží dva draci. Jeden zelený a druhý fialový.

První, co mě napadlo, bylo, že to jsou nepřátelé, ale přesto jsem se jich nebála. Byla jsem dokonale klidná a smířená.

S touhle myšlenkou a smutným úsměvem na rtech jsem se nechala obklopit temnotou, která mě oprostila od vší té bolesti, která mě v nitru drásala.

22. kapitola

Cítila jsem příjemné teplo, které se mi rozlévalo celým tělem.

Zdálo se mi, jako bych nad sebou slyšela nějaké ustarané hlasy, ale na mě působily tak uklidňujícím dojmem, že mi nestálo za to úsilí, abych otvírala oči a zjišťovala, kdo to mluví. Místo toho jsem znovu usnula…

Po chvíli jsem se opět probudila.

Prudce jsem se posadila a celé tělo mě rozbolelo. Zmateně jsem se rozhlédla, ale nic mi nepřišlo povědomé, nemohla jsem přijít na to, kde jsem.

Seděla jsem na obrovské posteli, která měla z obou stran noční stolky s lampičkou. Vlevo ode mě se nacházela bílá pohovka, na kterou by se vešly tři osoby, a naproti ní byla knihovna, před kterou stálo jedno křeslo.

Vpravo se nacházely pouze dvoje dveře.

Zmateně jsem zavřela oči a pokusila si vybavit, co se vlastně stalo.

Poslední, na co si vzpomínám je, že ležím na trávě a sleduji Ethana, který je vážně zraněný nebo mrtvý. Místo toho teď ležím v pohodlné měkké posteli s nadýchanými polštáři.

Už jsem chtěla začít na Ethana volat, když v tom jsem si uvědomila, že nejsem v místnosti sama. Na židli kousek ode mě seděla rudovlasá žena. Hlavu měla položenou na kraji postele a spala. Její tvář byla bledá a poznamenaná starostmi, které ji dělaly starší. Přitom jí mohlo být maximálně třicet.

Chvíli jsem ji sledovala bez hnutí a rozhodovala se, co dál. Někde uvnitř sebe jsem cítila, že tu ženu znám, ale nevěděla jsem odkud. Přišla mi strašně povědomá, i když nevím, odkud. Přece jsem ji nikde u nás, v našem světě, nemohla potkat.

Žena se trochu zavrtěla a já se lekla, že se probouzí.

V tu chvíli jsem si uvědomila, že se odsud musím dostat. Sunula jsem se kousek po kousku k opačnému kraji postele a snažila se o co nejmenší rámus. Už jsem byla skoro dole, stačilo už jen pár centimetrů a mohla jsem spustit nohy na zem, ale zrovna, když jsem se chystala k dalšímu pohybu, něčí studená ruka mě chytla za paži. Úlekem jsem vyjekla a otočila se.

Hleděla jsem přímo do pomněnkově modrých očí té zrzavé ženy. Zatímco já vyděšeně čekala, co se bude dít dál, jí v očích hrály radostné jiskřičky. Byla to jen chvilka, než byl náš oční kontakt přerušen rozražením mohutných dveří.

Zmateně jsem se podívala, co způsobilo ten rámus a to, co jsem viděla, mě vyděsilo mnohem víc než to, že jsem se probrala v téhle místnosti.

S naštvaným výrazem se k nám blížil vysoký svalnatý blonďák v černém tílku a bílých teplákách. V jeho pravé ruce jsem si všimla nepatrných záblesků.

Záměrně jsem se nedívala do jeho zelených očí, protože to, jak vražedně na nás hleděl, by mi přivodilo infarkt. Kdyby mě stále ta žena nedržela, určitě bych před tím mužem začala couvat do nejbližšího rohu.

„Logane,“ promluvila rudovláska, aniž by ze mě spustila oči a muž se okamžitě zastavil. Jako mávnutím proutku, záblesky z jeho rukou zmizely.

„Tenesie, jsem tak ráda, že jsi v pořádku,“ řekla žena a konečně mě pustila. Zmateně jsem na ni pohlédla, a zatímco jsem čekala, zda mi vysvětlí, kde to jsem, přemýšlela jsem nad tím, odkud mě zná.

Dále mě zarazila skutečnost, že se už vůbec nebojím, i když bych měla. Spíš se cítím v bezpečí, i přesto, že ten blonďák je stále v místnosti. Ale teď, když už se tak nebezpečně nepřibližoval, jsem se ho už nebála, jen mě mírně znervózňoval.

„Tenesie, já vím, že jsi zmatená, ale teď se nesmíš namáhat, musíš odpočívat,“ naléhala ta žena. Konečně jsem se natolik vzpamatovala, abych dokázala promluvit: „Kde to jsem? A kdo jste vy?“ chrlila jsem ze sebe jednu otázku za druhou. A než mi ta žena stihla odpovědět, napadla mě důležitější otázka: „A kde je Ethan? Co je s ním? Žije?“

„Ano, Ethan je v pořádku,“ odpověděla ta žena mírně podrážděným hlasem, potom se usmála a pokračovala: „A kde jsi? Jsi doma, v paláci Dračího lidu. Tohle,“ ukázala za sebe na blonďáka, který ke mně neustále upíral svůj zelený pohled. „To je Logan, jeden z tvých strážců a já jsem Trisha.“

Hned jak Trisha domluvila, ozvalo se zaklepání na mohutné dveře a do místnosti vešel menší plešatý muž ve volné bílé košili a černých kalhotech. Rychle očima přelétl všechny v místnosti a jeho pohled se zastavil až na Trishe: „Královno,“ oslovil ji. „Král vás očekává ve své pracovně,“ oznámil, jen co se uklonil.

„Dobře, děkuji,“ odpověděla Trisha, muž se opět uklonil a tiše odešel z místnosti.

„Zlatíčko, musím na chvilku pryč, ale brzo se vrátím. Zatím v klidu odpočívej.“ Trisha se otočila na Logana: „Postarej se o ni.“ Logan jen přikývl a jeho napjatá tvář se uvolnila. Dokonce se na mě i usmál.

Počkal, až Trisha opustí místnost, potom se teprve přesunul na její místo a promluvil veselým hlasem: „Tak co, princezno, jaká byla cesta?“

Překvapeně jsem na něho pohlédla: „Dobrá?“ pronesla jsem trochu zmateně a Logan se rozesmál.

„To bych chtěl vidět, jak u vás vypadá špatná cesta.“

„Proč?“ zeptala jsem se.

„Kdybyste se viděla, v jakém stavu jsme vás našli. Vždyť jste prospala téměř celý týden. Už jsme o vás začínali mít strach,“ vysvětloval s roztomilým úsměvem na rtech. „Vaši rodiče se o vás strašně báli, jen tak mezi námi, bylo to tak hrozné, že s nimi nebylo k vydržení. Musím říct, že jsem ještě nikdy neviděl Damiana rozrušeného… On je vždycky tím, kdo náš lid uklidňuje, kdo ho chrání. Tahle Ethanova nepozornost nás mohla stát hodně.“

„Ethanova nepozornost? Vždyť on vůbec za nic nemůže… A kde vůbec je? Chci s ním mluvit.“ Nevěděla jsem, jestli si můžu dovolit s Loganem takhle mluvit, ale potřebovala jsem Ethana vidět.

Logan pozvedl jedno obočí a zářivě se na mě usmál.

„Ethan je v pohodě,“ oznámil mi po chvilce.

„To ráda slyším,“ řekla jsem mírnějším tónem. „Tak to mu nic nebrání v tom, aby sem přišel.“

Logan se smutně pousmál a tiše zašeptal: „Až na ty mříže.“

23. kapitola

Prudce jsem sebou trhla, až jsem sykla bolestí.

„Na mříže?“ vykřikla jsem. „Kde je Ethan? Co jste mu provedli?“

„No,“ začal nejistě. Asi si uvědomil, že právě udělal chybu. „Princezno…“

„Vy jste Ethana zavřeli do vězení?“ zakřičela jsem. Dobře, Logan za to nejspíš nemůže, ale nebyl tu nikdo jiný, na kom bych si mohla vybít vztek.

Logan provinile sklonil hlavu, očividně se mi už nechystal říct nic víc.

Shodila jsem ze sebe deku a všimla si, že mě někdo převlékl. Teď jsem na sobě měla šedé tepláky a tmavě modré tílko, ale byla to až Loganova ruka a rázný tón jeho hlasu, co mě přimělo nepokračovat ve vstávání.

„Co si myslíte, že děláte, princezno?“

Podívala jsem se do těch zelených očí a rázem mě přešla řeč. Logan vůbec nebyl naštvaný, spíš čekal, co teď udělám. Vyložila jsem si to tak, že zkouší, co všechno si ke mně může dovolit. Ale to by neměl dělat, jelikož ten jeho škodolibý úsměv mi navrátil ztracenou kuráž, která mě opustila v den, co jsem se dostala do tohohle pekla.

„Myslím, že vstávám.“ Mile jsem se na Logana usmála. „Chceš mi to snad zakázat?“

„Ne,“ zakřenil se na mě. „Jenom to vypadalo, jako když lachtan dělá placáka do vody.“ Chvilku se odmlčel, abych mohla překvapeně zalapat po dechu, a pak dodal: „Jen jsem si říkal, jestli nechcete podepřít.“ Snažila jsem se tvářit naštvaně, ale sama jsem cítila, že mi koutky úst cukají v úsměvu.

Musela jsem uznat, že se mi tenhle chlap začíná líbit, ale jen tak lehce se nevzdám: „Ty víš, jak vypadá lachtan? Hm, zajímavý, přitom mi připadáš tak, že se nevěnuješ ničemu jinému, jenom tomu, jak vypadáš.“ Logan se zasmál a rukou si prohrábl své nagelované blond vlasy.

„Vy si mě prohlížíte, princezno?“ zeptal se pobaveně a šibalsky zahýbal obočím.

Okamžitě jsem sklopila svůj pohled na postel. Bylo mi jasné, že jsem začala rudnout.

„Ne,“ odsekla jsem na oko naštvaným hlasem a opět k němu zvedla oči. „Jen ta voňavka, co je cítit po celým pokoji mluví za vše.“

„Je to kolínská,“ opravil mě Logan se smíchem a nejspíš chtěl dodat ještě něco, ale do místnosti vstoupila Trisha.

„Co se tu stalo?“ zeptala se, jakmile za sebou zavřela mohutné dveře a přejela nás podezřívavým pohledem. Logan rychle vstal, aby uvolnil královně místo.

„Chci jít za Ethanem,“ prohlásila jsem vážným hlasem. Všechna ta radost z Loganova pošťuchování byla pryč.

„To nepůjde, Tenesie,“ odpověděla mile a já ji hned skočila do řeči: „Proč? Protože jste ho zavřeli do vězení?“

Trisha se přísně podívala na Logana, který provinile sklopil hlavu a začal s omluvami: „Omlouvám se, královno, jenom mi to vyklouzlo.“ Trisha se zhluboka nadechla a obrátila svoji pozornost ke mně: „Teď musíš odpočívat.“

„Královno, já myslím…“ Logan se pokusil vložit do hovoru, ale Trisha ho rázem utnula: „Mě nezajímá, co si myslíš.“

„Ale mě ano,“ přerušila jsem pro změnu já Trishu. Nově objevená kuráž se šířila mým tělem, ale při pohledu na královninu rozzuřenou tvář, pomalu mizela. Došlo mi, že tohle jsem nejspíš přehnala.

„Tenesie, prostě to teď nejde,“ oznámila mi Trisha rozzuřeným hlasem. Očekávala, že naše diskuze je u konce, ale mě to prostě nedalo. Musela jsem se zeptat: „Proč ne?“

Trishe trochu změkl pohled a tiše mi odpověděla: „Protože teď musíš odpočívat. Byla jsi velmi vážně zraněná a potřebuješ se co nejrychleji zotavit.“ Bylo vidět, že se královna musí hodně ovládat, aby na mě nezačala křičet.

„Ethan se zranil víc než já a přesto může být ve vězení,“ namítla jsem vzdorovitě. Královna se na mě smutně podívala a mně došlo, že pro ni je to návrat ztracené dcery, ale já ji prostě nemohla brát jako vlastní matku. Alespoň ne teď. Sice mi bylo líto, jak jsem se k ní právě chovala, ale tolik mě naštvala ta věc s Ethanem…

„Omlouvám se,“ vypadlo ze mě ani nevím jak.

Trisha se usmála: „To je v pořádku, zlatíčko. Já to chápu, je toho na tebe teď moc. Ještě se chvíli prospi, potom to nějak vyřešíme.“

Trisha mi pomohla zalézt zpět pod deku, jemně mě pohladila po vlasech a políbila na čelo.

Zmateně jsem těkala pohledem mezi ní a Loganem. Tahle situace mi nebyla příjemná, ale ovládla jsem se natolik, abych před Trishiným dotykem neucukla.

„Ještě se vyspi, nechám tu někoho, aby se postaral o tvé bezpečí,“ ujistila mě Trisha.

Smutně jsem se podívala na Logana, který mi věnoval úsměv, potom promluvil ke královně: „Královno, nikoho neshánějte, já tu s princeznou zůstanu.“

Trisha si ho podezřívavě přeměřila pohledem, potom přikývla.

„Dobrou,“ řekla ještě, než rychle opustila místnost. Logan se posadil na židli, na které předtím seděla Trisha.

Povzbudivě se na mě usmál: „Nebojte, Ethan je v pořádku. Určitě ho brzo pustí… Nemáte hlad nebo žízeň?“ zeptal se starostlivě.

Zavrtěla jsem hlavou: „Ne, děkuji.“

Zhluboka jsem se nadechla a zavřela oči: „Já jenom nechápu, proč ho zavřeli…“ Podle mně to bylo naprosto nelogické. Vždyť obětoval svůj život, aby mě dostal z plamenů. Tak proč je teď ve vězení? Co mohl provést, zatímco já spala?

„Jeho jediným úkolem bylo chránit vás a on neuspěl. Ale co hůř, on vám dokonce ta zranění způsobil,“ odpověděl Logan upřímně.

Prudce jsem otevřela oči: „To ale vůbec není pravda. On mi pomohl, zachránil mě… Tak tohle si všichni myslí? Proč jim to Ethan nevysvětlil?“

„Ethan měl velké popáleniny, měl štěstí, že je drak jeho součástí. Díky němu se uzdravil rychleji a hlavně díky němu přežil. Byl na tom opravdu špatně, než mu Dračí lid poskytl zdravotní péči, ale na vysvětlení se ho nikdo neptal, což bylo taky jen dobře, protože Ethan cítí vinu za to, co se vám stalo.

Proto ho Damian nechal zavřít, aby si nemohl ještě nějak ublížit svým doznáním,“ vysvětlil mi Logan. Musela jsem uznat, že tohle mě nenapadlo. Chvíli jsem nad tím přemýšlela a všechno to začínalo dávat smysl. Byla jsem na krále a královnu neoprávněně naštvaná… ale proč mi to Trisha neřekla rovnou?

Při tom všem přemýšlení se pomalu začala projevovat má únava. Věděla jsem, že to není správné. Že bych se měla víc zajímat o Ethanův osud, ale nešlo tomu zabránit. Zavřela jsem oči a v oblaku provinilosti se propadla do říše snů.

24. kapitola

Probudilo mě až lehké šimrání po celém těle a vlídný ženský hlas, který stále někomu opakoval, že budu v pořádku, a že to nejhorší už mám za sebou.

Ospale jsem otevřela jedno oko a snažila se zaostřit na osoby stojící nade mnou.

Všimla jsem si Trishy, jak vykukuje zpoza zad mladé bělovlasé ženy, která se nade mnou skláněla a ruce měla natažené kousek nad mým tělem.

Fialové šaty na ramínka se stříbrným vzorem květin jí dosahovaly až k zemi. Měla zavřené oči, tak si nemohla všimnout, že na ni zmateně mžourám.

„Neboj, Trisho, bude v pořádku, už je mimo nebezpečí,“ zopakovala znovu ta mladá žena, otevřela oči a upřela na mě veselý oříškově hnědý pohled.

„Jak se cítíte, princezno?“ zeptala se a přerušila tak momentální ticho, které vládlo v místnosti.

Nepatrně jsem se zavrtěla a zjistila, že mě mé tělo už skoro vůbec nebolí, jenom jsem byla trochu ztuhlá.

„Fajn,“ zamumlala jsem ospale.

„To mě těší,“ pronesla mně neznámá žena. „Nejspíš se teď potřebujete trochu protáhnout, že ano?“

„Můžu jít za Ethnanem?“ Nadšeně jsem vypískla a prudce se posadila. Bělovlasé ženě pohasl úsměv a otočila se na Trishu.

„Můžeš,“ usmála se. „Ale nejdříve se nasnídáš.“

Naklonila jsem hlavu mírně vpravo a zamyslela se. Nelíbilo se mi, že mě takhle zdržují od Ethana, už stačilo to velké zdržení, kterým byl spánek. Ale na druhou stranu mám hlad a není vhodné začít smlouvat s prázdným žaludkem.

„Dobře,“ souhlasila jsem nakonec po rozhovoru, který se odehrával jen v mé hlavě.

„Ariel, prosím, běž oznámit, že se k nám na snídani připojí i Tenesie,“ řekla Trisha té bělovlasé ženě.

„Pojď.“ Natáhla ke mně ruku královna, hned, jak jsme osaměly v pokoji. „Ukážu ti tvoji šatnu.“ Zvedla jsem se z postele a nejistě přijala nabízenou ruku. Vím, že bych tu nikomu neměla tolik důvěřovat, vždyť to jsou cizí lidé, ale s nimi mám pocit bezpečí a hlavně se cítím, jako bych byla doma.

Trisha mě vedla ke dveřím v pravém rohu místnosti. Otevřela je a oznámila mi: „Tohle je tvá šatna. Dovolila jsem si ji trochu uspořádat, ale pokud se ti to nebude líbit, klidně si to přeházej, jak budeš chtít.“

Vešla jsem do své budoucí šatny a ocitla se v zrcadlové místnosti. Všechna zrcadla byla dveřmi různých skříní.

Přímo naproti jedněm zrcadlovým byly jiné, dřevěné. Podlaha byla pokrytá černým chlupatým kobercem, který příjemně hřál mé bosé nohy.

V jednom ze zrcadel jsem si všimla, že strop mé šatny je rudé barvy.

„Tady,“ řekla Trisha a přetrhla tak proud mých myšlenek. Otevřela první skříň a na mě vykoukly desítky barevných látek.

„Tady máš sváteční šaty. Do některých se sama neoblečeš, proto tu je tenhle zvonek.“ Ukázala na malé kulaté tlačítko. „To přivolá služebnou, která ti s oblékáním pomůže.“ Trisha opět skříň zavřela a přešla k jiné: „Tady máš obyčejnější šaty, které slouží ke každodennímu nošení. Všechny střihy jsou jednodušší… samozřejmě tu máš i různé kalhoty, které nosily dívky u vás… i když nevím, co se vám na tom líbilo.“ Nechápavě zakroutila hlavou a usmála se na mě: „Klidně si je občas nos, ale měj, prosím, na paměti, že jsi princezna.“

Opět zavřela dvířka skříně a přešla k poslední v řadě: „Tahle je s cvičebním oděvem,“ řekla Trisha a já hleděla na horu barevných tepláků, tílek a triček.

„A tady.“ Ukázala Trisha pod regály. „Máš cvičky a sportovní obuv.“

Najednou mi zakručelo v břiše a já se plaše usmála.

„Zrychlím to.“ Oplatila mi úsměv Trisha. „V tamhleté skříni máš boty k šatům, v té další spodní prádlo a v té nejmenší různá líčidla. A tam.“ Trisha se otočila k dřevěným dveřím: „Tam jsou doplňky k šatům. Různé čelenky, šperky a podobně.“ Chvilku se odmlčela, a když viděla, že se k ničemu nemám, rychle dodala: „Obleč se, počkám vedle.“

Přešla jsem ke druhé skříni a začala se přehrabovat v šatech. Došlo mi, že na první oficiální setkání u snídaně bych měla mít šaty a ne kalhoty.

Mezi vší tou nádherou jsem se nedokázala rozhodnout, proto jsem zavřela oči a vytáhla první, kterých jsem se dotkla.

Podívala jsem se na ně a zalapala po dechu. Sice byly jednoduché, ale i přesto nádherné.

Světle šedá barva byla místy protkaná stříbrnými nitěmi, které v určitém úhlu světla vytvářely překrásné ornamenty. Z druhé skříně jsem vytáhla čisté spodní prádlo a oblékla se.

Bosa jsem docupitala k výběru bot a vybrala si stříbrné lodičky zdobené diamanty s pěticentimetrovými podpatky. Z různých plesů, na které jsem doma chodila, mi podpatky nedělaly problém, ale že bych je měla nějak extra ráda, to se říct nedalo.

Samozřejmě mi stále utíkal pohled k zrcadlům a každou chvilku jsem se prohlížela. Musela jsem uznat, že mi to slušelo. Obzvlášť, když moje vlasy prožily šťastné shledání se hřebenem.

Když jsem se chystala vejít do místnosti se šperky, zakručelo mi v břiše. Rozhodla jsem se proto, že šperky tentokrát vynechám a půjdu se radši rychle najíst.

„Páni, Tenesie… já nemám slov. Moc ti to sluší,“ rozplývala se Trisha, když mě spatřila. Cítila jsem, jak červenám: „Děkuji,“ špitla jsem tiše.

Najednou její výraz pohasl: „Šperky se ti nelíbily?“ V tu chvíli mě přepadl pocit nevděku. Oni mi nabízí celé tohle bohatství a já si ho ani neprohlédnu, ale v tom všechen můj nevděk přebyla neblahá myšlenka. Já si tu libuji v nových darech a Ethan je stále ve vězení a co víc? Je tam kvůli mně.

„Ne, já jsem si je ani nestihla prohlédnout. Mám hrozný hlad…“ Chvíli jsem se odmlčela a tišším hlasem dodala: „A mám strach o Ethana.“

„Nemusíš mít,“ řekla konejšivým hlasem Trisha. „Ethan je v pořádku a tam kde je, se mu nemůže nic stát.“

Pokusila jsem se o úsměv, ale povedlo se mi jen chabé cosi.

„Jdeme?“ zeptala se mě Trisha a vyrazily jsme z místnosti.

Ocitly jsme se na dlouhé chodbě, která byla úplně prázdná. Bylo tu jen šest různých dveří, kromě těch mých, a u pěti z nich byly dva obrazy. Jeden drak a na druhé straně dveří postava.

Nevěnovala jsem obrazům moc pozornosti, protože jsem byla přesvědčená, že nejsou důležité. Místo toho jsem myslela na Ethana. Netušila jsem, jak moc jsem si ho za těch pár dní oblíbila. Nikdy bych nevěřila, že by mi mohl tak chybět. Vzpomínala jsem i na své, teď už mrtvé rodiče. Přišlo mi to tak dávno, co jsem je viděla naposledy… a už je nikdy neuvidím.

Před očima se mi vybavila hořící tvář Briana. Sklonila jsem hlavu a snažila se zadržet neposlušné slzy.

Netrvalo to dlouho a vešly jsme do nějaké místnosti a než jsem si ji stihla prohlédnout, zaslechla jsem mužský hlas: „Tenesie!“ A už jsem byla v něčím medvědím objetí. Sotva jsem se mohla nadechnout, natož abych se pohnula.

Najednou uvnitř mě nastaly dvě změny. Jakoby do sebe zapadla nějaká skládačka. Teď jsem cítila, že jsem úplná, ale zároveň mi i něco došlo.

Tím, že jsem zabila Briana, se ze mě stalo monstrum. Ať udělám cokoliv, už tuhle skutečnost nezměním. Nikdy nezapomenu, co jsem způsobila, co mi udělali tihle lidé. Cítila jsem, jak nenávist vůči všem uvnitř mě pomalu roste.

25. kapitola

Nevím, kde se ve mně tak najednou ta nenávist vzala, ale musela jsem se dost ovládat, abych ji udržela na uzdě.

„Tenesie, jsem tak rád, že tě konečně vidím…“ Muž se ode mě trochu odtáhl: „Bylo to jako věčnost, co jsme tě s Trishou neměli u sebe,“ usmál se a odhrnul si blond vlasy, které mu mírně padaly do obličeje. „Moc ti to sluší,“ pronesl, když si mě prohlédl. „Pojď, posaď se.“ Ukázal na židli a sám si sedl vedle mě.

Cítila jsem na sobě jejich pohledy a vnímala, jak moje nenávist k nim roste. Měla jsem sto chutí popadnout jeden z nožů a hodit ho po blonďatém králi. Když se zbavím jeho, Trishu už nebude tak těžké zabít. Rozhlédla jsem se po místnosti, abych se ujistila, že tu jsme sami. Nenápadně jsem přesunula jednu ruku na blýskavý nůž a pevně ho sevřela. Už jsem se chystala k hodu, když se rozevřely dveře a do místnosti vešli tři muži v bílých košilích a černých kalhotách.

Podle jejich úboru jsem poznala, že jsou to sluhové. Ostatně nesli také talíře se snídaní. Musela jsem uznat, že to vonělo až příliš dobře. Proto jsem se rozhodla, odsunout svoji pomstu na později.

Dalo mi hodně přemáhání, abych vydolovala milý úsměv, když přede mě pokládali talíř.

„Damiane,“ promluvila tiše Trisha a kývla ke mně hlavou. Ten nepatrný pohyb ve mně vyvolal vlnu vzteku. Opět jsem sevřela svůj nůž a vyčkávala, co bude dál.

„Ehm,“ odkašlal si Damian, aby upoutal moji pozornost.

„Jak už jistě víš, Tenesie, já a Trisha,“ usmál se na rudovlasou královnu. „Jsme tví praví rodiče. Chci ti vysvětlit, proč jsme tě museli poslat pryč… a také se omluvit, že jsme ti tím zničili klidný život, který jsi… tam mohla žít.“ Bylo vidět, že se mu to neříká snadno a je mu líto, co se stalo, ale moje nenávist mi nedovolovala odpuštění.

A navíc, chtěla jsem, ať trpí. Oba musí cítit bolest za to, co všechno mi provedli a sebrali: „Ne, nejste praví, jenom biologičtí. Mí praví rodiče zemřeli při snaze dostat mě sem.“ Skoro jsem nemohla uvěřit tomu, že to, co slyším, je můj hlas. Zněl tak pevně, nelítostně a hlavně krutě.

„Ale, Tenesie,“ zakňourala Trisha, ale Damian ji jedním pohybem ruky umlčel a převzal slovo: „Je mi líto, že to tak cítíš. Máš na to plné právo. Vyrvali jsme tě z tvého života a chceme, abys žila a zachránila ten náš.

Ztratili jsme právo po tobě cokoliv chtít, když jsme tě přenechali tvé pravé rodině…“ Damian se na chvíli odmlčel, smutně se zadíval na plačící královnu a chytil ji za ruku.

Cítila jsem, jak se uvnitř mě pere soucit s nenávistí, ale nebyla jsem schopná určit, který z pocitů má převahu.

Vzpomněla jsem si, jak jsem jim byla ještě před chvilkou vděčná, tak proč teď cítím to, co cítím?

„Ale musíš pochopit. Jen jsme se tě snažili chránit,“ pokračoval Damian a přetrhl tok mých myšlenek. „Museli jsme tě opustit, abys přežila. Aby ses mohla vrátit a pomoct nám v boji.

Tenesie, věř, že my jsme si nezačali. Naše rasa je mírumilovná, ale pokud nezakročíme, tak vyhyneme. Sice jsme silní, ale postrádáme někoho, kdo by nás motivoval. Náš lid už ztrácí naději.“ Damian se mi zahleděl do očí: „Potřebujeme vzor, nějaký symbol, který by nám dodával sílu… a teď jsi tu, Tenesie. Mocný potomek, zrozen, aby nás zachránil.“ Damian se opět odmlčel, síla jeho pohledu se mi zarývala pod kůži, že jsem nedokázala ani mrknout. „Potřebujeme tě, Tenesie,“ pronesl vážným, ale klidným hlasem, ze kterého mi začala tuhnout krev v žilách.

Král naštěstí stočil pohled ke své ženě a já konečně mohla sklopit hlavu a mrkat. Chvíli jsem rozdýchávala tíhu jeho slov a rozhodovala se, jak zareagovat.

„Ale já nic neumím,“ pronesla jsem po chvilce, kterou jsem potřebovala na vzpamatování. Megan to tehdy řekla správně, jsem nemehlo, které se neumí ani bránit. Budu spíš přítěž než… než symbol.

„Proto podstoupíš trénink, vše se naučíš a nakonec vyženeš Sylase tam, odkud přišli.“ Damian se smutně usmál, a pak vážným hlasem pronesl: „Prosíme tě jen o pomoc, nemusíš nás milovat. Jen nás, prosím, zachraň. Netrestej celou rasu za svůj osud.“

Mlčela jsem, nevěděla jsem, co na to říct. Síla Damianových slov se do mě zařezávala jako nůž, pořád hlouběji. Už jsem ani nedokázala rozpoznat, co cítím. Strašně ráda bych jim pomohla, ale nemůžu.

Nevím, proč je tak nenávidím, ale síla tohoto citu mi zabraňuje v podání pomocné ruky.

Když moji biologičtí rodiče viděli, že mlčím a jen se rýpu v jídle, Damian rozhodl: „Promysli si to… a teď pokud jsi dojedla, můžeš jít navštívit Ethana.“

Jakmile jsem zaslechla jeho jméno, okamžitě jsem se probrala z jakéhosi transu. Konečně ho uvidím. Slzy štěstí se mi pomalu začaly tlačit do očí a úsměv se mi začal rýsovat na tváři.

Vždyť on jediný mi zbyl. Všichni ostatní na kterých mi záleželo, jsou mrtví.

Rychle jsem se zvedla ze židle a následovala Damiana pryč ze dveří. Nevnímala jsem ale, kudy mě vedl. Celou cestu jsem se soustředila pouze na své myšlenky. Co všechno Ethanovi řeknu? Mám se zmínit o pocitech, které ve mně vyvolává královská rodina a Dračí lid nebo si to mám nechat pro sebe? Vždyť on patří k nim, jistě by mě nepochopil… ale co kdyby?

Je zvláštní, že k Ethanovi jsem tu nenávist necítila, jeho jsem měla dokonce ráda.

Než jsem se nadála, Damian otevřel dveře, ze kterých se ozývalo srdcervoucí kňučení. Zmateně jsem zamžourala do šera místnosti, a když si mé oči přivykly, spatřila jsem obrovského modrého draka s roztaženými křídly a zvláštním obojkem na krku.

Drak ke mně otočil hlavu a jeho hnědý, smutný pohled se setkal s tím mým.

Náhle kňučení ustalo. Rozlehlo se hrobové ticho, které jsem porušila až já svým zmučeným zakňouráním. „Ethane,“ zašeptala jsem a padla na kolena.

26. kapitola

Zírala jsem na masivní řetězy, kterými byl Ethan připoután ke kovovým kruhům, jenž byly vestavěné do kamenné zdi.

„Proč je…?“ zeptala jsem se Damiana, aniž bych spustila oči z draka přede mnou.

„Je to trest. Pro nás je příjemnější být v lidské podobě, protože když jsme dlouho v té dračí, mohou nás přepadnout i dračí pudy. A co je větší trest, než být uvězněný lovec, kolem kterého se oběť prochází beze strachu?“

„Takže vy ho mučíte?“ vyhrkla jsem o oktávu výš a rozzlobeně pohlédla na Damiana.

„Ne, tohle říkáme jen jako proti opatření, sice to je pravda, ale v tomto případě je v dračí podobě, aby se rychleji a lépe léčil. Ten obojek, co má na krku, mu brání v proměně, takže si nemůže ani ublížit,“ vysvětlil mi Damian. Po tváři mi stekla slza. Pohled na spoutaného draka mě bolel.

Najednou Ethan pozvedl hlavu a zavětřil. Cítila jsem, jak mi po zádech teče kapka potu. Z ničeho nic se velká dračí hlava pohnula mým směrem tak rychle, že jsem si toho málem nevšimla. Zaslechla jsem jen cvaknutí ostrých zubů kousek ode mě. Uvědomila jsem si, že nebýt toho obojku, už bych tu nebyla.

Nechápala jsem, proč to Ethan udělal, ale já vzápětí udělala něco mnohem horšího. Pomalu jsem zvedala roztřesenou ruku a položila ji drakovi na čumák. Se zavřenýma očima jsem čekala, kdy se dostaví bolest, která by značila, že mi ukousl ruku, ale k mému překvapení se nic takového nestalo.

Nevěřícně jsem otevřela oči a setkala se s hnědým pohledem a vyceněnými zuby v dračím úsměvu.

V tu chvíli se do mě vlila vlna hravosti. Lehce jsem ho plácla po hlavě a na oko naštvaně pronesla: „Víš, jak jsem se lekla?“ Místo odpovědi do mě Ethan strčil trochu větší silou, až jsem upadla na zadek. Teprve teď, když se ke mně přihnal Damian a pomáhal mi na nohy, jsem si uvědomila, že nejsme s Ethanem sami. V návalu radosti jsem na ostatní úplně zapomněla.

„Vadilo by moc, kdyby se proměnil do lidské podoby? Chtěla bych s ním mluvit,“ řekla jsem a pokusila se na svého biologického otce udělat štěněčí oči.

„No, křídlo už má zdravé, a jen kvůli němu zůstal drakem… tak dobře,“ usmál se na mě.

Sledovala jsem, jak zpoza dveří přišel strážný a opatrně se natáhl k Ethanově krku. Ten se skrčil, jak jen mu to řetěz dovolil, aby žalářníkovi ulehčil práci.

Jakmile drakovi z krku zmizel obojek, k zemi se snesla vlna vody a místo draka se objevil Ethan, který ihned po proměně klesl na kolena.

„Ethane!“ vykřikla jsem a vrhla se k němu. Pomohla jsem mu vymotat se z pout, a když už byl konečně volný, přitiskl mě k sobě tak silně, že jsem málem nemohla dýchat.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se a mírně se odtáhl, ale stále nespouštěl ruce z mých ramen.

„Já jo a co ty?“ odpověděla jsem. Ethan se usmál a přikývl.

Za námi se ozvalo zdvořilé zakašlání.

Otočila jsem se na Damiana a mírně naštvaným hlasem pronesla: „Můžeme mít trochu soukromí?“

Podívala jsem se zpět na svého kamaráda, který byl ještě před chvílí v poutech, a viděla, jak mu vylétlo jedno obočí vzhůru. Vždy když to udělal, tak mě naštvalo, že já to neumím.

Ethan se díval na obecenstvo, které nás pozorovalo a teprve, až když se ozvalo bouchnutí dveří, vrátil svoji pozornost ke mně. Opatrně mě pustil a oba jsme si sedli naproti sobě na zem.

„Děkuju.“ Prolomil po chvíli ticho Ethan s úsměvem na rtech.

Zmateně jsem se na něho zadívala: „Za co?“

„Že jsi mi zařídila sundání obojku, bylo to už nepříjemný,“ vysvětlil mi a na důkaz jeho slov se spokojeně zavrtěl.

Ethan zavřel oči, bylo vidět, že se po dlouhé době trochu uvolnil. „Je fajn být zase doma.“

„Tak takhle ty říkáš vězení?“ popíchla jsem ho s úsměvem.

Loupl po mně mírně uraženým pohledem, ale jinak nic neřekl.

Na mysl mi vyvstala jedna otázka. Přemýšlela jsem, jestli se ho na to mám ptát, ale nakonec jsem usoudila, že ano.

„Ale teď vážně, proč tě sem vlastně zavřeli?“ zeptala jsem se s hlubokým nádechem. Ethan mě zkoumavě přejel pohledem: „Oni ti to neřekli?“

„Jejich verzi znám, chci to slyšet od tebe,“ řekla jsem tak rázným hlasem, jaký jsem dovedla. Ethan si povzdechl: „Esie,“ začal a já si uvědomila, jak moc mi chybělo tohle oslovení, které používal jen on. „Měl jsem tě chránit. A co místo toho udělám? Několikrát tě vystavím nebezpečí, a aby toho nebylo málo, ještě tě zraním sám.“

„To není pravda,“ skočila jsem mu do řeči. „Bez tebe bych už byla dávno mrtvá.“ Při těch slovech se na mě pousmál.

„Co je?“ zeptala jsem se překvapeně.

„Jen přemýšlím nad tím, že ty jsi takový nemehlo, že to co říkáš je pravda.“

„Hej,“ rozesmála jsem se a udeřila ho pěstí do ramene.

„Au,“ zaskučel Ethan a chytl si bolavé místo. Rázem mě smích přešel: „Ethane, promiň, jsi v pořádku?“ ptala jsem se starostlivě.

Jeho hnědý pohled vyhledal ten můj. Mezi námi nastalo ticho, které porušil až Ethanův tichý hlas: „Přijde na to, hodláš na mě praktikovat nějaký léčebný metody?“

Nasupeně jsem se na něho podívala a klidně pronesla: „Nevím, proč jsem si o tebe dělala takový starosti, když je ti natolik dobře, aby sis ze mě utahoval.“

„Stane se princeznou Dračího lidu a hned si myslí, že jednou ranou uzemní draka,“ pronesl Ethan jako bych tam nebyla. Místo odpovědi jsem jen protočila oči v sloup.

„A teď mi řekni, jak se ti u nás líbí,“ zeptal se už vážnějším hlasem.

„Upřímně? Já nevím.“ Zvažovala jsem, jestli mu mám povědět o tom, co se stalo při snídani.

„No, tak šup, vyklop to, co tě trápí?“ zeptal se.

Po chvíli rozmýšlení jsem mu konečně odpověděla: „Nechápu to. Mé pocity. V jednu chvíli jsem Trishe nesmírně vděčná a u snídaně vymýšlím nejlepší způsob jak ji zabít…“

Ethanovi opět vylétlo obočí vzhůru: „Chtěla jsi zabít Trishu?“

„Nejenom ji, všechny.“ Na chvíli jsem se odmlčela, abych získala odvahu říct to nahlas. „Nevím proč, ale nemůžu vystát Dračí lid…“

„A co cítíš teď?“

Zmateně jsem se podívala na Ethana.

„Asi radost?“ řekla jsem nejistě a hned vzápětí dodala: „Nemysli si o sobě nic extra, jen jsem ráda, že jsi v pořádku.“ Ale Ethan se nerozesmál. Sledovala jsem, jak soustředěně přemýšlí. Po chvilce jsem začala pochybovat, že mě vůbec poslouchá.

„A říkáš, že ten pocit…,“ začal Ethan a já ho doplnila: „Nenávisti.“

„Ano, ten pocit nenávisti přišel z ničeho nic?“ zeptal se a já přikývla. Nastalo opět krátké ticho. Začínalo mě štvát, že nevím, na co myslí. Naštěstí mi brzy své myšlenky prozradil.

„Já ji zabiju,“ pronesl naprosto vážně a vstal.

27. kapitola

„Cože?“ vyjekla jsem. „Koho? A proč?“ Rychle jsem vstala a zastoupila Ethanovi cestu ke dveřím. Ten se na mě naštvaně podíval: „Řekla jsi to ještě někomu?“

„Ne,“ odpověděla jsem zmateně. „Měla bych?“

„Ono to je nejspíš jedno. Buď ji zabiju já a nebo na ni uvrhne trest smrti Damian.“

„Ale na koho?“ naléhala jsem zmateně. Vůbec jsem nechápala, o kom to mluví.

„Megan. To všechno způsobila ona. Ta její schopnost vnuknout lidem myšlenku… ale jak to, že to přestalo účinkovat?“ Přemýšlel nahlas.

„Asi kvůli tobě. Pokud mi tedy vložila nenávist k Dračímu lidu,“ řekla jsem si spíš pro sebe. Ethan se na mě nechápavě podíval, proto jsem pokračovala: „Ty taky patříš k Dračímu lidu a nejspíš tě…“ Rychle jsem zmlkla, protože jsem si uvědomila, co se chystám říct a najednou jsem neměla nejmenší zájem vypustit tu myšlenku z úst.

V Ethanových hnědých očích se začal zračit zájem: „Ty mě co?“ pronesl škodolibým hlasem a vychutnával si moji reakci.

Zabodla jsem pohled do země a snažila se dělat, že tam nejsem.

„Esie?“ pronesl zkráceninu mého jména do ticha místnosti. Když jsem neodpovídala ani teď, dodal: „Je to důležité, abychom zjistili, co Megan zkazilo plány.“

Odhodlaně jsem zvedla oči k těm jeho: „No, zkrátka tě mám asi víc ráda, než dokážu nenávidět Dračí lid. Spokojenej?“

„Ještě ne,“ usmál se. „Cože jsi to říkala? Myslím, že jsem blbě slyšel.“ Naklonil hlavu mírně na stranu a koutky úst mu cukaly.

Zatvářila jsem se naštvaně, ale i přesto jsem mu odpověděla: „Že nejsem schopná, nenávidět jednu rasu.“

Ethan přivřel jedno oko: „Kazíš srandu, víš to?“

Teď jsem se usmála já: „Vím. A teď už dost, musím tě odsud dostat.“

„Esie,“ řekl Ethan vážným hlasem. „Nemyslím si, že je to nejlepší nápad. Vždyť jsem ti…“ Nenechala jsem ho to doříct a rázně mu skočila do řeči: „Přestaň už s tím fňukáním.“ Všimla jsem si jeho ohromeného pohledu a pokračovala: „Jsem živá? Jsem. Díky tobě. A jelikož jsem teď princezna, tak bys mě měl začít poslouchat, nebo se snad chceš protivit mému přání?“ Ethan se usmál a zakroutil hlavou.

Náhle klesl na jedno koleno a sklonil hlavu: „Budu vás poslouchat, princezno. Nějaký další rozkaz?“

„Ne,“ vyštěkla jsem podrážděně a v duchu si nadávala, co jsem to udělala. Tohle budu mít na talíři ještě hodně dlouho.

„Vlastně jo,“ zarazila jsem se. „Chci si to s Megan vyřídit sama, takže se o tom nikomu nezmiňuj.“ Ethan chtěl ještě něco namítnout, ale já ho zastavila zvednutím ukazováčku. Musela jsem uznat, že se mi ten pocit moci začínal až nebezpečně moc líbit.

Rozčíleně jsem otevřela dveře a všimla si mých královských rodičů, jak netrpělivě přešlapují na chodbě. Stále jsem byla naštvaná, že jsem na Ethana musela použít tu „princeznovskou“ věc.

„Rozmyslela jsem se,“ oznámila jsem jim příkře, když ke mně vzhlédli. „Pokusím se vám… nám pomoct, ale Ethan jde okamžitě z vězení.“ Damian si mě přeměřil pohledem, ale nakonec bez námitek přikývl. Trisha nadšeně zatleskala a hned začala plánovat: „Výborně.“ Otočila se ke svému muži: „Stihneme do večera naplánovat Tenesiino uvedení do společnosti? A ještě teď jí musíme představit členy její gardy… a od zítřka může začít trénovat.“ Sledovala jsem, jak královna nadšeně plánuje, co se bude dnes dít a do srdce se mi zase začala vkrádat panika.

Nebylo mi zrovna příjemné, že o mně mluví, jako bych v místnosti vůbec nestála, ale radši jsem se neozývala, jelikož jsem nechtěla, aby mě smetla vlna Trishina nadšení. Sklopila jsem pohled ke svým botám a dělala, že se mě tohle šílenství vůbec netýká.

Najednou jsem kolem sebe ucítila něčí ruce. Rychle jsem zvedla hlavu a uvědomila si, že mě má biologická matka objala. Čekala jsem, kdy se dostaví nenávist, ale místo toho jsem pocítila něco jiného. Štěstí a bezpečí.

V tu chvíli jsem si uvědomila, že vše, co jsem měla, vše na čem mi záleželo, je už v nenávratnu pryč. Buď můžu uraženě znepříjemňovat životy ostatních a nebo se podřídit osudu a přijmout to, co mi je nabízeno.

Přede mnou stálo důležité rozhodnutí. Mám tu svoji rasu, Dračí lid, pocit toho, že se nacházím právě tam, kde mám být a co víc, mám tu rodinu, která mě bude milovat, když jí to dovolím.

Nebo si můžu zvolit druhou stranu, mohu zůstat zaseknutá v minulosti a všem okolo dávat za vinu smrt svých rodičů.

Vlastně mám i třetí možnost, všechno vzdát a vrátit se tam, kde nezbylo nic jiného, než trosky z mého bývalého života, ale to nejde. To nemůžu dopustit, nenechám zničit životy jedné rasy jen proto, že ten můj je nyní jen jedno velké neštěstí.

Trisha mě pustila a odtáhla se na délku paží: „Děkujeme.“

Usmála jsem se na ni a tiše pronesla: „Omlouvám se za to, jak jsem se chovala u stolu a děkuji… mami.“ Jen co jsem to dořekla, bodlo mě u srdce. Před očima se mi objevil obrázek mladé blonďaté ženy se zelenýma očima. Pocítila jsem slzy tlačící mě v očích a uvědomila si, jak moc mi chybí, vždyť jsem ji celý svůj život nazývala matkou…

Trisha mě k sobě opět přitiskla, jenže tentokrát mnohem silněji. Cítila jsem, jak se jí celé tělo otřásá vzlyky a já se v tu chvíli rozhodla.

Truchlení pro mrtvé musím odsunout na později, až na to bude čas. Musím se zatvrdit, abych dokázala naplnit svůj osud. Teď se budu soustředit pouze na živé a na to, aby živými zůstali.

Rukou jsem si setřela slzu a rozhodně se zadívala na Damiana, který mi se šťastným úsměvem pohled oplácel.

28. kapitola

Seděla jsem na posteli ve svém novém pokoji a čekala, až pro mě někdo přijde. Za chvíli se mám setkat se členy své gardy. Nervozita prostupovala celým mým tělem a já neměla nejmenší tušení, jak se uklidnit.

Katharina mi vždycky vtloukala do hlavy, že první dojem je nejdůležitější, ale v čem mi to teď pomůže? Vždyť už znám všechny členy, kromě Joshui.

Ozvalo se lehké zaklepání na dveře a do místnosti vešel Ethan. Vypadal už mnohem lépe, než když jsem ho viděla ve vězení.

„Princezno,“ pozdravil s úsměvem na rtech a já místo odpovědi otráveně protočila oči v sloup. Zajímalo by mě, jak dlouho mu to vydrží.

„Ale no tak, snad nemáš depku,“ utahoval si ze mě a posadil se kousek vedle mě. Svalila jsem se do polštářů a vyčerpaně vydechla. Stále jsem na sobě cítila Ethanův pohled, proto jsem rezignovaně pronesla: „Vůbec nevím, co mě čeká.“

„Teď?“ zeptal se. „Teď proběhne výstava, všichni se ti tu předvedeme a ukážeme ti, co umíme… i když nevím, jestli dokážeš ocenit schopnosti těch ostatních, když už jsi viděla ty moje.“

Rychle jsem popadla jeden z polštářů a mrskla jím po Ethanovi, ten ho se smíchem chytil, dal si ho za hlavu a lehl si vedle mě.

Nechápala jsem ho, ale na druhou stranu ho obdivovala. Vypadal tak bezstarostně a klidně. Ale co jsem mu záviděla nejvíc, byla jeho schopnost ihned se se vším vyrovnat.

„Jak se cítíš?“ zeptal se po chvilce vážnějším hlasem.

„Blbě,“ odpověděla jsem, aniž bych odtrhla oči od bílého stropu. Ethan se pobaveně zasmál: „Neboj, všichni jsou v pohodě.“

„V pohodě jako Megan?“ zeptala jsem se jízlivě. Ethan už nic nestihl odpovědět, protože se ozvalo další zaklepání a do pokoje vtrhla Trisha s úsměvem od ucha k uchu. Napadlo mě, proč nikdo nepočká, až je pozvu dál, to už rovnou nemusí ani klepat…

„Tak pojď, všichni už jsou v jídelně,“ oznámila mi královna vesele.

„Bezva,“ zabručela jsem tak potichu, že to mohl slyšet jen Ethan, který se téměř neznatelně pousmál.

Při cestě do jídelny jsem se cítila jako bych šla na popravu. V hlavě mi vířilo tolik myšlenek, že jsem se nedokázala na nic soustředit. Hlavně jsem se snažila přijít na to, jak by se dalo následujícímu setkání vyhnout, ale bohužel jsem na nic nepřišla, protože Trisha už otevírala dveře do jídelny.

Pomalu jsem vešla a všimla si čtyřech osob sedících kolem stolu.

První, co mě udeřilo do očí, byl nenávistný, šedý pohled, který mi věnovala Megan. Po její pravici seděl vysmátý Logan, který mi pokynul na pozdrav. Naproti němu musel být Joshua, jelikož byl jediný, koho jsem neznala. A vedle Joshui seděla Ariel.

Než jsem došla ke stolu, všichni se postavili. Trisha mi pokynula, abych se posadila do čela stolu. Ethan se mi držel v patách a postavil se k židli, která byla vpravo ode mě.

Posadila jsem se a očima jsem prosila Ethana o pomoc.

„Nechám vás tu o samotě,“ pronesla z ničeho nic Trisha a zmizela z místnosti. Všichni okolo stolu si také sedli a zaměřili své pohledy na mě. Nastalo hrobové ticho. Vůbec jsem nevěděla, co dělat.

Když už to začínalo být docela trapné, Ethan se rozhodl, že mě zachrání.

Postavil se, přešel ke mně, a zatímco si klekal na jedno koleno, chytl mě za ruku.

„Princezno, mé jméno je Ethan. Jsem vaším pobočníkem, to znamená, že když nebudete v naší blízkosti, tato skupina podléhá mě. Jsem specialista na boj zblízka, mojí schopností je ovládání vody a mojí nejoblíbenější zbraní je meč.“ Ethan sklonil hlavu a čelem se dotkl mé ruky. „Teď mi, prosím dovolte představit vám Logana.“ Ethan se postavil a kývl na již zmíněného člena mé gardy. Logan se postavil a prohrábl si rukou blond vlasy. Bílé přiléhavé tílko, které měl na sobě, dokonale zvýrazňovalo jeho svaly a perfektně ladilo k jeho černým kalhotám. Podívala jsem se do jeho zelených očích, ve kterých hrály radostné jiskřičky, což mě povzbudilo.

Stejně tak jako Ethan, poklekl na jedno koleno a uchopil moji ruku.

„Mé jméno je Logan,“ začal a já se neubránila úsměvu. „Také jsem specialista na boj, jak zblízka, tak z dálky. Jsem také stratég, takže ke mně můžete chodit pro rady,“ usmál se. „Mojí schopností je elektřina. Většinou je mojí zbraní kopí.“ Dotknul se čelem hřbetu mé ruky a pustil ji.

Když vstal, Ethan pokračoval: „Teď mi dovolte, představit vám Ariel.“

Ariel vstala, tentokrát na sobě měla černé šaty, které ukazovaly její perfektně štíhlou postavu. Přešla ke mně a v pokleku spustila svůj přednes: „Jmenuji se Ariel. Jsem hlavní léčitelkou tohoto království. Jsem specialista na dračí magii a mojí schopností je posílat věci do jiné dimenze.“ Ohromeně jsem zvedla obočí. Chtěla jsem na to něco říct, ale nepřišlo mi to v tuto chvíli vhodné. „Většinou zbraně nepoužívám, snažím se co nejvíc využít svoji magii,“ dokončila, a poté co se čelem dotkla mé ruky, vydala se zpět na své místo.

„Teď vám představím Joshuu,“ oznámil Ethan, a já sledovala jediného člena gardy, kterého jsem doposud nepoznala.

„Princezno,“ začal černovlasý muž se zelenomodrýma očima. „Věnuji se boji z dálky. Šíp vystřelený z mého luku téměř vždy zasáhne cíl, a mojí schopností je ovládání větru.“ Pozorně jsem ho sledovala a uvědomila si, že přemýšlím nad tím, že není tak svalnatý, jako je Logan.

Joshua mlčky vstal a šel na své místo. Usoudila jsem, že on nejspíš nebude moc užvaněný.

Hned vzápětí jsem tyhle myšlenky zahnala, jelikož přišla řada na posledního člena skupiny. No, jak se říká, to nejlepší na konec.

„Jmenuji se Megan,“ pronesla. Neušlo mi, jak jedovatý je její hlas. „Specializuji se převážně na manipulaci, mojí schopností je vkládání myšlenek do hlav nepřátel. A velmi ráda používám ostré dýky.“

Při jejích slovech mi přeběhl mráz po zádech. A když se skláněla k mé ruce, myslela jsem si, že mě do ní kousne, ale nestalo se tak.

Když se všichni opět usadili, všechny pohledy spočinuly na mě. Ethan na mě nenápadně mrkl. Pochopila jsem, že teď bych měla něco říct já.

Trochu nejistě jsem vstala a autoritativním hlasem řekla: „Jmenuji se Tenesie a jsem… princezna.“ Hlas mi trochu zakolísal, ale odhodlaně jsem pokračovala dál. „Mojí schopností je nejspíš ovládání ohně, i když to ještě moc nezvládám,“ usmála jsem se i přes tiché odfrknutí, které pocházelo od Megan. „V následujících dnech se podrobím výcviku a pokusím se svoji prozatímní bezmoc napravit.“ Sledovala jsem, jak Logan s úsměvem přikývl: „My vám v tom budeme pomáhat, princezno. Už se těším, až vás budu učit boj z blízka.“ Nejprve jsem na něho ohromeně pohlédla a až pak se usmála: „Pro začátek na vás mám malou prosbu. Říkejte mi Tenesie a tykejte mi.“ Všichni přikývli a já se posadila. Místo mě vstal Ethan.

V duchu jsem si říkala, jestli tohle střídavé vstávání skončí ještě dneska.

„To je vše, schůzka je u konce, sejdeme se později,“ oznámil a vydal se k odchodu.

„Megan,“ řekla jsem rychle, než stihla zmizet z místnosti. „Mohla bys tu, prosím, chvíli zůstat. Ráda bych s tebou mluvila.“

29. kapitola

„Co potřebuješ, Tenesie?“ zasyčela Megan nenávistným hlasem hned, jak jsme v místnosti osaměly. Z jejího tónu mi přeběhl mráz po zádech a na chvíli mě opustila sebedůvěra.

„Poslouchej,“ začala jsem nejistě, ale Megan mě rychle přerušila: „Ne, ty poslouchej mě. Naše rasa je v ohrožení a místo boje tu budeme ztrácet čas s rozmazleným frackem, který si chce hrát na hrdinu.“ V tu chvíli ve mně vzkypěl vztek. Vždyť já se o nic z toho neprosila, jen jim chci pomoct.

„Takhle se mnou nemluv nebo…“ rozkřikla jsem se, ale nedořekla jsem, protože mě Megan předběhla: „Nebo co?“ vysmála se mi. „Řekneš to mamince?“ Znechuceně si odfrkla, vstala a rychle odkráčela z místnosti.

Vyčerpaně jsem se svezla na židli, vůbec jsem si neuvědomila, že jsem během našeho rozhovoru vstala.

Schovala jsem si hlavu do dlaní a hlasitě vydechla. Mé myšlenky se točily kolem toho, jak se mi dnešní den bezvadně vyvíjí.

Zaslechla jsem klapnutí dveří, a když jsem vzhlédla, uviděla jsem Ethana, jak se ke mně blíží.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se starostlivě. „Cestou jsem potkal Megan a vypadala dost naštvaně.“ Mlčky jsem sklopila hlavu a v duchu si pogratulovala, jak se mi můj plán, vyříkat si to s ní, povedl.

„Takže byl holčičí souboj a já ho propásl?“ zkoušel to neúnavně Ethan, ale já zrovna neměla na jeho fórky náladu.

„Ona si zvykne, Esie,“ ujistil mě klidným hlasem. „A když bude dělat problémy, tak to s ní vyřídím.“

„Ne, tohle musím zvládnout sama.“ Hned jak jsem to dořekla, vzpomněla jsem si, jak to dopadlo teď.

Třeba to tak nemá být. Nemám tu co dělat. Možná má Megan pravdu a já budu jen na obtíž. Co když zachránění rasy znamená její vyhubení?

„Myslím,“ uvažoval nahlas Ethan a vytrhl mě tak z mých myšlenek. Doufala jsem, že řekne něco rozumného, protože jsem teď potřebovala slyšet něco povzbuzujícího. Zkoumavě jsem se na něho zadívala. „Až se naučíš být jednou z nás, tak vše bude jiné. Když Megan uvidí, co všechno v tobě je, určitě tě začne respektovat.“

Pobaveně jsem odfrkla: „Co ve mně je? Jsem nemehlo a vy ztratíte drahocenný čas, když se ze mě budete snažit udělat něco lepšího.“

Ethan vztekle vrazil pěstí do stolu a naštvaně se mi podíval do očí: „ Sakra, Esie, seber se. Přestaň se litovat. Chápu, že to pro tebe není jednoduchý, ale to není pro nikoho.

Začíná válka, přicházíme o své milované, tak tu přestaň fňukat, že tě jedna ženská nemá zrovna ráda.“

Zmateně jsem na něho zírala. Vůbec jsem nechápala, kde se to v něm tak najednou vzalo. Musela jsem několikrát zamrkat, abych zahnala příval slz.

„Esie, promiň,“ řekl lítostivě Ethan, přisedl si ke mně a vzal mě za ruku. Podívala jsem se do jeho čokoládových očí a v tu chvíli to pochopila. Tahle bolestivá slova mi musel říct zrovna on. Musel mě ranit, od nikoho jiného bych to nevzala tak, jako od něho.

Ethan má pravdu, musím se vzchopit a zbavit se té rozpolcenosti, která se mě drží od doby, co jsem vkročila do tohoto světa.

„Já nevím, co to do mě vjelo,“ omlouval se Ethan. Stiskla jsem mu ruku pevněji a tím mu naznačila, aby mlčel.

„Děkuju,“ řekla jsem nejvlídnějším hlasem, který jsem ze sebe dokázala dostat, aniž by se mi z očí spustily slzy. Rychle jsem vstala a vydala se ke dveřím.

„Ale, kam jdeš?“ vyhrkl Ethan, než jsem stihla odejít.

„Do svého pokoje, musím se připravit na večer.“ S těmi slovy jsem vyšla z místnosti.

Cestou do svého pokoje jsem přemýšlela nad tím, jak si získám Meganin respekt, ale bohužel, žádná kloudná myšlenka mě nenapadla.

Už jsem sahala po klice dveří, vedoucích do mé komnaty, když jsem se z ničeho nic otočila a zírala na obraz modrého draka chrlícího místo ohně vodu.

Mlhavě jsem si vzpomínala na to, že když jsem šla na snídani do jídelny, tak jsem tu zahlédla nějaké obrazy, ale nevěnovala jsem jim pozornost.

Tentokrát jsem překvapeně zamrkala a přešla až k němu. Zkoumala jsem každý detail obrazu.

Tušila jsem, že je to Ethan v dračí podobě, ale ujištění přišlo, až když jsem zahlédla hnědé lidské oči v drakově soustředěném pohledu. Vedle masivních dveří byl ještě jeden obraz, zobrazující Ethana v lidské podobě. Měl dlouhý černý kabát a v ruce držel pozvednutý meč. Nemohla jsem odtrhnout oči od jeho výrazu, tvářil se jako malé dítě, které právě dostalo vytouženou hračku.

Přešla jsem k druhým dveřím, kde visel obraz černovlasého muže. Všimla jsem si, že na některých místech mu vlasy tvoří kudrlinky. Nemohla jsem si pomoct a musela se usmát.

Kožený oblek, který měl na sobě, mu neskutečně slušel. Přemýšlela jsem nad tím, že vypadá jako model, kterého jsem viděla v jednom časopisu, ale měl jiný pohled. V jeho modrozelených očích se zračilo něco nebezpečného, něco, s čím si není radno zahrávat.

Ještě jsem věnovala chvilku prohlížení si jeho zbraně, o kterou se opíral. Nebyl to meč jako u Ethana, nýbrž velký luk. Ještě jsem si všimla toulce plného šípů, který měl přehozený přes záda, a pak už jsem přešla k dalšímu obrazu, který zobrazoval Joshuu v jeho dračí podobě. Celé dílo bylo mírně zamlžené, ale i přesto jsem poznala, že na něm je šedomodrý drak s pečlivě složenými křídly.

Najednou se otevřely dveře a já leknutím ucouvla o krok dozadu.

„Tenesie?“ řekl překvapeně Joshua, přičemž těkal pohledem mezi mnou a obrazem, který jsem právě v duchu obdivovala. „Potřebuješ něco?“

„Ne, já jen…“ Snažila jsem se rychle něco vymyslet, ale zrovna mě žádná příhodná odpověď nenapadla.

Joshua se poškrábal za krkem a mírně se pousmál: „No, já, ehm…“

Došlo mi, jak trapná je tahle situace a plácla první, co mě napadlo: „Já bych se měla jít připravit na to uvedení…“

„Jo, Trisha vypadala, že jí na tom dost záleží,“ přikývl Joshua. „Taky mám něco na práci… Tak… Rád jsem tě potkal.“ Sledovala jsem, jak kolem mě proklouzl a vydal se ke dveřím do jídelny.

Otočila jsem se a zamířila do svého pokoje a přitom přemýšlela nad Joshuou. Zdál se mi jiný, než ostatní z mých strážců. Ale svým způsobem mi jeho odlišné chování imponovalo.

Zavřela jsem za sebou dveře a zaplašila myšlenky nad Joshuou. Teď jsem se musela připravit na něco mnohem horšího. Na uvedení do společnosti, kde nemám nejmenší tušení, co mě čeká.

30. kapitola

Dívala jsem se na svůj odraz v zrcadle a obdivovala to, jak vypadám. Dlouhé černé šaty korzetového typu, na kterých byla na některých místech přišitá bílá krajka. K tomu jsem měla černé lodičky a v hnědých vlasech, které byly vyčesány nahoru, se třpytila diamantová korunka s červenými rubíny.

Vyrušilo mě tiché zaklepání na dveře a do mé šatny nakoukla Trisha: „Moc ti to sluší, Tenesie,“ pronesla, jakmile za sebou zavřela dveře: „Ale něco tomu chybí.“ Zamyšleně si stáhla vlasy z ramen na záda a přešla ke dveřím, vedoucím do šperkovnice.

Vrátila jsem se ke sledování toho, jak vypadám.

Sluší mi to, ale stále jsem se nemohla donutit ke klidu. Nervozita obepínala každičkou část mého těla, že jsem skoro nemohla dýchat. Neměla jsem nejmenší tušení, co mě čeká a to mi nahánělo strach.

„Tady je to,“ oznámila mi Trisha a natahovala ke mně zlatý řetízek s malým přívěskem ve tvaru dračí hlavy. Byla také celá ze zlata, jen místo, kde jsou oči, plnily dva černé drahokamy.

Byl tak nádherný, nikdy v životě jsem neviděla nic krásnějšího. Nemohla jsem se donutit, abych od něj odtrhla oči.

„Tenhle řetízek se u nás předává po celé generace. Snad ti přinese štěstí, jako nám ostatním,“ oznámila mi Trisha a v očích se jí zaleskly slzy.

„Děkuji,“ řekla jsem s upřímným úsměvem na rtech a nechala ji, aby mi ho zapnula.

Věděla jsem, že by bylo víc na místě říct to nemůžu přijmout, a za normálních okolností bych to i udělala, ale právě teď nejsem v situaci, kdy bych mohla opovrhovat nabízeným štěstím.

„Je čas jít, dítě,“ oznámila mi Trisha a rukou si uhladila jednoduché volné bílé šaty. Otevřela dveře do mého pokoje a pokynula mi k odchodu.

Mírně jsem se na ni pousmála a sevřela dračí hlavu v ruce.

Na prahu mezi šatnou a pokojem jsem se na chvilku zastavila a zhluboka se nadechla. Hned jsem ucítila Trishinu ruku na zádech a zaslechla její starostlivý hlas: „Děje se něco?“

„Ne,“ uklidnila jsem ji. „Já jen… stále si nemůžu zvyknout, že je tohle můj pokoj.“ Zahleděla jsem se na obrovskou postel dominující pokoji. Pohledem jsem přelétla na dveře, vedoucí na chodbu a na knihovnu, vedle nich.

Pokoj byl pěkně prostorný, ale stále mi tu něco chybělo a já nemohla přijít na to, co.

„Nelíbí se ti snad?“ vyhrkla Trisha. „Můžeme ho změnit, pokud budeš chtít, stačí jen říct,“ usmála se.

„Ne, to je v pořádku, já jen… chvilku mi potrvá, než si na něj zvyknu.“ Trisha přikývla na znamení, že to chápe.

Společně jsme vyšli na chodbu, kde už čekala celá má garda. Zahlédla jsem čtyři potěšené výrazy a jeden vražedný pohled patřící Megan. Už mě to ani nepřekvapilo.

„Sluší ti to, Tenesie,“ pronesl Logan a přešel ke mně, ale než stihl říct cokoliv dalšího, Ethan ho zadržel: „Ano, sluší,“ přitakal. „Můžu ti nabídnout doprovod?“

Zmateně jsem těkala pohledem mezi Ethanem, Loganem a Trishou. Teprve až když má biologická matka přikývla, usmála jsem se na Ethana a souhlasila.

Sice jsem nevěděla, co všechno to obnáší, ale kdo jiný by mi dokázal nejvíc pomoci, než ten, komu poslední dobou nejvíc důvěřuji?

„Pěknej obraz,“ pronesla jsem a kývla hlavou na ten, kde byl Ethan ve své lidské podobě.

„Jo, ten,“ usmál se Ethan. „Neboj, to tě taky čeká.“ Na chvíli se odmlčel, a pak tichým hlasem dodal: „Možná víckrát, než na jednu chodbu.“

Vyděšeně jsem se na něho podívala, ale nestihla jsem nic říct, jelikož se všichni za námi seřadili do dvojic a do místnosti vešel Damian. Sledovala jsem, jak nabízí Trishe rámě a staví se před nás. Nenápadně se na mě otočil a mrkl.

Cítila jsem, jak se mi hrne červená barva do tváří a nervozita svírá žaludek. Jestli přežiju tohle, tak už snad všechno. Zhluboka jsem se nadechla, na chvíli zadržela dech a najednou se náš průvod pohnul.

Prošli jsme těmi dveřmi, o kterých jsem si mylně myslela, že vedou do jídelny.

Místo toho jsme se ocitli v kruhové místnosti s pěti dalšími dveřmi, když nepočítám ty, kterými jsme sem vešli. Všimla jsem si, že vedle každého východu je cedulka s místem, kam vede. Například ty naproti nám vedly do jídelny, takže jsem přeci jen nebyla tak daleko od pravdy.

Naše skupinka se však vydala k těm vpravo od jídelny. U nich na cedulce byla jen šipka, mířící směrem k zemi.

Za dveřmi bylo ukryté točité schodiště, vedoucí dolů a celé osvětlení tvořily pouze louče, zavěšené na stěnách. Mírně jsem si nadzvedla šaty, abych si na ně nešlápla. Budu už mít tak co dělat, abych se v těch botách neskutálela dolů, nepotřebuju si při své nemotornosti ještě pomáhat.

Než jsme konečně dorazili dolů, minuli jsme jedny dveře, které vedly do spodnějšího patra.

Úlevou jsem si oddychla, že jsem sešla schody bez úhony a všimla si, že se před námi objevily mohutné dveře. Náš průvod se zastavil.

„Připravená?“ zaslechla jsem Ethanův tichý šepot a ucítila mírný stisk ruky. Polkla jsem a chtělo se mi říct, že ne, ale už se mi nenaskytla příležitost. Z venku se ozvalo troubení na trubky a do toho bubnování, které mě rozhodně neuklidňovalo.

Dveře se před námi začaly pomalu otevírat a mě oslepilo sluneční světlo. Než jsem se stihla rozkoukat, Ethan už mě táhl ven.

Všude kolem mě se rozléhal nepříjemně hlasitý jásot, až jsem měla sto chutí zacpat si uši, ale něco mi v tom bránilo.

Konečně jsem se trochu rozkoukala a mohla se kolem sebe rozhlédnout.

Všude, kam jsem se podívala, jsem viděla nějaký usmívající se obličej. Bylo tu tolik lidí, že nebylo vidět nic jiného. Teprve, když se ozval ohlušující řev a dunivé rány, tak jsem si všimla, že se k zemi snáší hejno obrovských draků, kteří naprázdno klapali zuby.

Náš průvod došel až na malé pódium, kde stála tři rudá křesla. Damian odvedl Trishu k tomu vpravo a sám se poté posadil na levé.

Ethan mě doprovodil k prostřednímu, a jakmile jsem se posadila, uklonil se a slezl pod pódium, na které se vzápětí posadil, jako to udělal zbytek mé gardy.

Jásot ještě chvíli pokračoval a já si zmateně prohlížela tváře, které na mě s úsměvem hleděly.

„Zamávej jim taky,“ zašeptal Damian a já si teprve teď uvědomila, že oba mí královští rodiče se usmívají a nadšeně mávají. Nejistě jsem zvedla ruku a začala s ní pomalu máchat. Snažila jsem se vyloudit si na tváři úsměv, ale nejspíš se mi to moc nedařilo.

Najednou Damian vstal z křesla a vše náhle utichlo. Všechny zkoumavé pohledy se přenesly ze mě na něj.

„Vítejte,“ pronesl Damian autoritativním, ale přesto milým hlasem. „Vítejte. Sešli jsme se tu dnes, protože mám tu čest oznámit vám skvělou novinu. Všichni jistě znáte proroctví, které nám odhalila Ariel.“ Rukou ukázal na bělovlasou ženu v zelených šatech, která seděla na pódiu. „Jednou se k nám připojí potomek, který nám pomůže zachránit naši rasu,“ citoval Damian proroctví zastřeným hlasem. „Nikdo nevěděl, kdo tím potomkem je, a zda se již narodil. A já vám dnes mohu oznámit, že tím potomkem je má dcera Tenesie.“ Damian se otočil a natáhl ke mně svoji ruku. Nejistě jsem ji uchopila a vstala.

Všimla jsem si, že se Ariel také postavila a se zavřenýma očima natáhla ruce před sebe. V její tváři se zračilo hluboké soustředění, když v tom se začal prostor nad jejíma rukama mírně vlnit.

Viděla jsem zaostřující se rudý sametový podnos, na němž byla položena zlatá korunka. Celá se blyštila v paprscích slunce a vrhala na všechny kolem barevná světýlka.

Nedokázala jsem ani spočítat, kolika diamanty byla poseta. Dívala jsem se, jak ji Damian opatrně uchopil a přešel s ní ke mně.

Ucítila jsem na sobě něčí ruce a zjistila, že mi Trisha sundala korunku, kterou jsem již měla na hlavě, aby mi mohl Damian nasadit tu, co držel v rukou.

„Rád bych vám představil princeznu Tenesie, potomka Dračího lidu.“ prohlásil Damian, když korunka bezpečně spočinula na mé hlavě a lehce mě políbil na tvář.

Všude kolem nás se opět ozval ohlušující jásot. A já cítila, jak mě polévá horko. Nervozita mnou teď procházela jako nikdy. Pevně jsem semkla oční víčka a snažila se uklidnit, ale nešlo to. Nevím, jak dlouho jsem tam tak stála, když najednou, mezi jásotem se prodral vyděšený výkřik.

Zprudka jsem otevřela oči a snažila se přijít na to, co se stalo. Damian ode mě uskočil dva kroky dozadu a málem při tom spadl z pódia. Natáhla jsem k němu ruce, abych ho zachytila, ale to, co jsem viděla, mě donutilo k výkřiku.

„Ne, ne. Nemůže se to dít znovu. To ne,“ šeptala jsem stále dokola, zatímco jsem zírala na své ruce obalené plameny.

31. kapitola

Zmateně jsem zírala, jak ještě před chvilkou jásající dav, prchá do všech stran. Najednou mě někdo popadl za ruce a táhl zpět do zámku. Rychle jsem se otočila a spatřila Ethanovu tvář staženou bolestí.

„Ethane,“ zakřičela jsem a chtěla se mu vyprostit. On mě však nepouštěl.

Cítila jsem, jak mi po tváři stékají slzy. Vždyť mu ubližuju. Jak jen můžu něco takového dělat a proč mě nepustí?

Konečně mě dotáhl na točité schodiště a jeho stisk trochu povolil. Pokusila jsem se mu vytrhnout, ale marně.

„Ethane, pusť mě,“ poručila jsem mu slabým hlasem, který přerušovalo mé neustálé vzlykání. Viděla jsem, jak jeho ruce neochotně pouští ty mé: „Esie, já…“ Nedořekl, protože jsem opět vykřikla. Jeho ruce byly úplně rudé a plné puchýřů. Udělala jsem to znovu.

Způsobila jsem mu jen další bolest a ošklivé popáleniny. Jsem monstrum, které jen všechny podpaluje. Zadívala jsem se do Ethanových čokoládových očí a v tu chvíli mi došlo, že pokud bude v mé blízkosti, tak jednou dopadne jako Brian a to nemůžu dopustit.

„Promiň,“ zašeptala jsem, rychle se otočila a běžela po schodech nahoru.

„Esie!“ Zaslechla jsem ještě za sebou jeho ublížený hlas, ale to už jsem byla téměř v kruhové místnosti.

Když jsem se ohlédla, abych se ujistila, zda mě nesleduje, spatřila jsem ohnivou cestičku, kterou jsem za sebou nechávala.

Rychle jsem vběhla do dveří, které vedly na chodbu, kde se nacházel můj pokoj.

Vtrhla jsem do nich jako uragán a náhle se na místě zastavila. Naproti mě visel obraz, na kterém byla černovlasá dívka s šedýma, krutě vyhlížejícíma očima. Dokonce, i když je na obrazu, čiší z Megan nenávist. V každé z rukou třímala dýku se stříbrnou rukojetí a šedým drahokamem uprostřed. Pomalu jsem přešla chodbu až k obrazu. Měla jsem nutkání položit na něj své hořící dlaně a navždy ho tak zničit.

Už jsem je pomalu zvedala, když v tom se ozval výsměšný hlas: „No, tak to se ti zase jednou povedlo.“ Otočila jsem se a spatřila Megan v krátkých nebesky-modrých šatech, které ji pevně obepínaly. „Už vidím, jak nám v bitvě pomáháš… Myslíš, že dokážeš podpálit celou naši armádu, nebo jen připravíš Sylasům snadnou cestu, jak nás dostat?“ zeptala se nepřátelským hlasem.

„Co tu děláš?“ zasyčela jsem podrážděně. Tentokrát jsem byla pevně rozhodnuta, že si od ní nenechám nic líbit.

„Jen se jdu podívat, jak se naše princeznička vyrovnává s tím, že málem podpálila jednoho ze svých strážců, a to ještě ani nemluvím o tom, že jsi málem podpálila královskou rodinu.“ Megan se na tváři objevil vražedný úsměv a pomalu se ke mně začala přibližovat. „Rozhodně jsi dnes všem dokázala, co dokážeš, tedy pardon, že nic nedokážeš.“

Naštvaně jsem udělala krok vpřed, přičemž jsem zlostně zatínala ruku v pěst.

„Snad mi teď už Ethan uvěří, že v tobě není nic, co by stálo za ochranu,“ pronesla, zvedla ruku a začala si nezúčastněně prohlížet své nehty.

V tu chvíli jsem to už nevydržela. Máchla jsem rukou ve snaze uštědřit Megan ránu pěstí, ale náhle se vše stalo tak rychle. Ona moji pěst zachytila, přesunula se za mě a zkroutila mi ruku za záda. Vykřikla jsem bolestí a Megan se rozesmála zvonivým smíchem.

„Ale, ale, právě jsi mi potvrdila jedno přísloví, znáš to, jak se říká, že pro pravdu se každej zlobí?“ smála se a naklonila se k mému uchu a tichým šeptem pronesla: „Nikdy nebudeš patřit mezi náš lid. Takže se o to ani nemusíš snažit. Od doby, co jsem tě poznala, jsem věděla, že budeš jen ztráta času a nejsem jediná, kdo to vidí. Jen ostatní si to bojí přiznat.

Stále tě považují za svoji největší naději. Děláš z mých lidí ubožáky, Tenesie.“ Megan mě pustila a odkráčela do svého pokoje. Překvapeně jsem za ní hleděla a uvědomila si, že nehoří. Rychle jsem pohlédla na své ruce, které byly jako dřív. Zmateně jsem zalezla do svého pokoje.

Bezmyšlenkovitě jsem šla rovnou do šatny, kde jsem ze sebe sundala šaty a nechala je válet na zemi. Vzala jsem si jedno z tílek a vydala se zpět do pokoje, kde jsem sebou praštila na postel.

Překulila jsem se na záda a přetáhla přes sebe deku. Zahleděla jsem se na sněhově bílý strop nade mnou a začala si v hlavě přehrávat události dnešního dne.

Proč nemůžu být obyčejná holka? Proč tohle potkalo zrovna mě? Je to snad trest za to, že až do doby, co jsem poznala Ethana, byl můj život prostě skvělý? Za těch pár dní, co uplynulo od toho s Brianem, se cítím jako někdo jiný. Už nikdy nebudu ta bezstarostná středoškolačka…

Jak jsem si tak procházela všechno, co se mi po odchodu z domova stalo, jsem si něco uvědomila. Megan má možná pravdu v tom, že jsem neschopná, ale to se dá změnit. Podstoupím výcvik a udělám všechno, co bude v mých silách.

Dokážu Megan, jak moc se ve mně zmýlila. Musím to udělat, aspoň to jsem svým adoptivním rodičům dlužila. Navíc, jak říkal Ethan, co mi je po tom, že mě jedna holka nemá ráda.

Ozvalo se zaklepání na dveře a do místnosti vešel Logan s tácem v rukou.

„Dobré ráno,“ začal vesele. „Říkal jsem si, že by sis možná po tom včerejšku dala snídani do postele.“

„Ráno?“ řekla jsem překvapeně a přitáhla si přikrývku blíž k tělu.

„Ano, ráno,“ usmál se Logan a položil na mě tác s dvěma tousty. „Doufám, že ti budou chutnat.“ Sledovala jsem, jak jde k oknu a roztahuje záclony.

Všimla jsem si, že mám za oknem balkon, o kterém jsem vůbec nevěděla. Překvapeně jsem hleděla ven a užívala si ten výhled na husté lesy. Všechno bylo tak krásně zelené.

Logan se vrátil ke mně a posadil se na postel.

„Tak jak se těšíš na dnešek?“ zeptal se se zájmem.

„Nevím, co je dneska?“ opáčila jsem trochu vyvedená z míry a hladově se zakousla do jednoho z toustů. „Dáš si taky?“ nabídla jsem mu, ale on jen zavrtěl hlavou.

„Dnes začíná tvůj výcvik,“ začal mírně vzrušeným hlasem. Dělalo to na mě dojem, že se opravdu těší.

„Dovolil jsem si požádat o to, abych tvoji první hodinu vedl já.“ Div nezatleskal rukama, jak vesele jeho hlas zněl.

Cítila jsem, jak mi obočí vyletělo vzhůru a málem jsem se zakuckala: „Aha, a co máš v plánu dělat první hodinu?“

Logan se rozesmál: „Jen jsem si říkal, že tě naučím trochu toho, jak někomu způsobit zranění. Víš jak, za pomocí pěstí a nohou.“ Logan se na chvíli odmlčel. „Chtěl jsem zkusit něco se zbraní, ale to už si zamluvil Ethan… Musel jsem mu slíbit, že tě moc nepoškodím.“

Přestala jsem žvýkat a vyděšeně se na něho podívala.

„To byl vtip,“ řekl po chvíli, co už jsem se opravdu začínala bát.

Rychle jsem zhltla i druhý toust a už jsem se chystala jít převléct, když mi došlo, že na sobě nemám kromě tílka a kalhotek vůbec nic.

„Myslíš, že bys mohl…?“ zeptala jsem se Logana a kývla hlavou ke dveřím. Logan se na mě nechápavě podíval a nakrčil čelo.

„Ráda bych se šla převléct,“ upřesnila jsem a čekala, zda mu to teď dojde. Sice se na mě ještě chvilku nechápavě díval, ale pak mu po tváři přelétlo pochopení: „Jo, jasně, počkám venku.“

„Děkuju,“ řekla jsem ještě než stačil zmizet za dveřmi.

Trochu nemotorně jsem se vyhrabala z postele a šla se převléct.

Během deseti minut jsem už vycházela před svůj pokoj v šedých teplácích a černém tílku. Zrovna jsem si stahovala vlasy do pevného culíku, když se na mě Logan usmál a zeptal se, jestli můžeme jít.

Celou cestu mi vyprávěl o různých chvatech. Vůbec jsem nerozuměla, o čem to mluví, proto všechno, co mi sdělil, šlo jedním uchem tam a druhým ven.

Dorazili jsme do kruhové místnosti, kde jsme vešli do prvních dveří vlevo s nápisem tělocvična.

Když jsme vešli, úplně jsem zapomněla dýchat. Ta místnost byla obrovská. Viděla jsem různé posilovací stroje, žíněnky, dokonce i nějaké zbraně, které nejspíš sloužily k výcviku.

S Loganem jsme se postavili na modrou žíněnku a já se ještě rychle podívala kolem. Kromě celé mé gardy, která pečlivě cvičila, tu nebyl vůbec nikdo.

„Jsi připravená?“ zeptal se Logan. Přikývla jsem na souhlas a zhluboka se nadechla. Opět mě zachvátila nervozita a z celého srdce jsem doufala, že se moc neztrapním.

„Dobře, tak mě napadni,“ přikázal a já na něj vyvalila oči: „To jako jen tak? Vždyť já vůbec nevím, co dělat,“ pronesla jsem vystrašeně.

„Prostě se na mě rozběhni a nějakým způsobem mě dostaň na zem,“ usmál se.

Nejistě jsem na něj zírala, zatímco mi v hlavě běhaly myšlenky typu, že jeho není možné shodit na zem. Přeměřila jsem si ho pohledem a tím se ještě víc utvrdila v názoru, že proti takovému svalovci nemám nejmenší šanci.

Ale za zkoušku nic nedám. Rozběhla jsem se na něho a kousek od něj jsem natáhla ruce, ve snaze strčit ho, ale on mi je chytil, rychle mě otočil, přitáhl si mě zády do medvědího obětí a pevně mi držel ruce.

Po chvilce mě pustil a s úsměvem řekl: „To nebylo špatný, ale tentokrát to zkus takhle.“ Naznačil útok na obličej a já instinktivně zvedla ruce a on mi mezitím nohou podtrhl ty mé a já skončila na žíněnce. Sledovala jsem, jak se na mě z vrchu culí. Spolkla jsem nadávku, která se mi drala na jazyk, protože jsem usoudila, že není dobrý nápad štvát někoho, kdo vás učí, jak se bránit.

Pomohl mi vstát a přikázal: „Tak teď to zkus na mě.“

Dělala jsem, co mi říkal a po chvíli mi to už začalo docela jít.

„Tak a teď, když na tebe bude někdo útočit pěstí, uděláš tohle,“ řekl a předvedl mi přesně to, co mi udělala Megan, když jsem se ji pokoušela praštit.

Logan mi ukazoval různé způsoby, jak někoho uzemnit, nebo mu i něco zlámat a kupodivu mě to bavilo.

Zrovna, když jsem ho držela v pevném sevření tak, aby se nemohl ani pohnout, Ariel vykřikla.

Zmateně jsem na ni pohlédla a pustila Logana.

„Co se děje?“ zeptal se Ethan, který už byl u ní.

„Už vím proč,“ řekla a podívala se na mě. „Nejspíš už vím, proč se ti děje to, co se ti děje.“

32. kapitola

Naštvaně jsem hleděla do dálky, kde se nacházely kopce a lesy. Tím, že jsem přesunula to příšerně těžké křeslo z mého pokoje na balkon, jsem si alespoň částečně vybila vztek.

Tak nejdřív po mně chtějí, abych byla mocným potomkem, který zachrání jejich rasu, a pak, když se konečně může vysvětlit, proč nejsem stejná jako ostatní z naší rasy, mě pošlou do pokoje, než to proberou.

Vždyť už nejsem dítě a navíc jedná se o moji budoucnost, tak proč to nesmím slyšet? To, že si chtějí být nejdříve jistí, než mi budou dávat falešné naděje je jen pouhá výmluva.

Pevně jsem stiskla jedno z dřevěných opěradel křesla, jelikož mnou už zase lomcoval vztek.

Sledovala jsem modrého motýlka, jak přistál kousek ode mě na zábradlí. Stáhla jsem si gumičku ze svých hnědých vlasů a rukou si je prohrábla. V myšlenkách jsem se opět vrátila k tichému vzteku.

Jediné, co mi Ariel řekla, bylo, že to má něco společného s absencí dračí magie v mém těle. Ale jak se tohle dá napravit? Vždyť proto jsem tím slavným potomkem, protože jsem se nenarodila v dračí podobě. Začala jsem uvažovat o tom, jestli se ve mně náhodou nespletli. Co když mají špatného potomka?

Trochu jsem se nahnula, abych viděla pod svůj balkon, kde se nacházelo náměstí, ze kterého vybíhaly kamenné cestičky ztrácející se mezi domy.

Najednou mě napadla prostá otázka. Co vlastně chci? Chci být drakem nebo jen potomkem? Vzpomněla jsem si na to, jak mi Ethan vyprávěl jaké to je létat a v tu chvíli jsem netoužila po ničem jiném, než po tom, zažít to také.

„Ehm,“ ozval se tichý mužský hlas, který mě vytrhl z mých myšlenek. Otočila jsem se ke dveřím na balkon a spatřila Joshuu.

„Já… klepal jsem, ale nikdo neotvíral, a pak jsem si všiml, že jsi tady. Neruším?“ zeptal se téměř ostýchavě.

„Ne, nerušíš,“ usmála jsem se. „Co potřebuješ?“

„Poslala mě Ariel, mám ti vyřídit, že šla k sobě a bude se pokoušet zjistit, jestli její vize byla skutečná, a až se prý opravdu přesvědčí, přijde ti to říct. Zatím si přeje být nerušena,“ oznámil mi, zatímco hleděl na své ruce, které nervózně zatínal v pěst.

„Dobře,“ řekla jsem trošku naštvanějším hlasem, než jsem měla v úmyslu. „Děkuji.“ Takže mi nezbývá nic jiného, než čekat. Zase.

Joshua přikývl a vydal se k odchodu, ale já ho ještě rychle zastavila: „Joshuo?“

„Ano?“ zeptal se překvapeně a napůl se ke mně otočil.

„Já… jen jsem se chtěla zeptat, jestli bys tu se mnou nechtěl chvíli zůstat,“ navrhla jsem mírně.

Všimla jsem si, že Joshua těká pohledem mezi mnou a dveřmi na chodbu, ale nakonec se trochu pousmál a přikývl: „Dobře, chvíli tu zůstanu.“

„Můžeš si vzít křeslo,“ nabídla jsem mu a sledovala, jak pro něj jde a vzápětí ho nese na balkon, jako by nemělo vůbec žádnou váhu.

„Páni, a já se s tím svým tak táhla,“ řekla jsem spíš pro sebe, než jemu. Joshua se usmál a milým hlasem odpověděl: „To dělá ta dračí magie, v hodně věcech pomáhá.“ Smutně jsem přikývla a zase se zadívala do dálky. Musela jsem uznat, že tohle byl nádherný svět.

Všechno bylo tak cizí a přesto důvěrně známé. Sice jsem nedokázala pojmenovat všechny rostliny a živočichy, ale cítila jsem, že sem patřím. Tohle bylo přesně to místo, kde jsem právě měla být. Ethan měl tehdy pravdu, můj osud už je napsaný a já se s tím musím smířit. Teď už to vím.

Vycítila jsem na sobě Joshuův pohled a otočila se na něho. Došlo mi, že to ticho, které mezi námi zavládlo je delší, než by bylo příjemné.

„Vůbec jsem neměla možnost poznat se se svou gardou,“ začala jsem trochu stydlivě. „Nevadilo by ti, si chvilku povídat?“

Joshua zavrtěl hlavou: „Co chceš vědět?“

„Já nevím, něco o tobě?“ navrhla jsem téma k rozhovoru a všimla si, že můj společník zase začal nervózně zatínat ruce v pěst.

„Nejradši bojuji s lukem,“ usmál se. „Navíc si můžu přizpůsobit sílu větru, pokud potřebuji, má to spoustu výhod.“ Tohle jsem sice už věděla, ale dobrý začátek.

„Nechápu, na co drak potřebuje luk,“ namítla jsem. Joshua do mě zabodl zelenomodré oči: „Přestože se dokážeme měnit v draky, jsme také stále lidé.“ Jeho hlas zněl trochu naštvaně.

„Já jsem tě nechtěla naštvat, omlouvám se, jen je to pro mě všechno nové, tak se to snažím pochopit.“ Vysvětlovala jsem své úmysly a omluvně se na něho podívala.

„Já nejsem naštvaný,“ odpověděl mírnějším hlasem. „Jen být člověkem během boje je občas užitečnější, než být obrovským drakem,“ usmál se, zřejmě nad nějakou vzpomínkou z boje.

Chvíli jsem nad tím přemýšlela, pak jsem změnila téma: „Jak se ti líbí být v gardě?“

Joshua vypadal, že ho má otázka zaskočila, zmateně se na mě podíval, a jak přemýšlel nad odpovědí, nakrčil čelo.

„Já ani nevím. Dostalo se mi nejlepšího výcviku, jsem na celý život zabezpečený a bydlím na zámku, takže jsem nejspíš spokojený,“ odpověděl po chvilce a mnohem tišším hlasem dodal: „Navíc nemám na starosti žádné rozmazlené děcko, jak jsem se obával.“ Usmála jsem se.

„Čekal jsi to nejhorší?“ zeptala jsem se pobaveně. Joshua nepatrně přikývl: „Někdy je lepší očekávat horší, a pak být mile překvapen, než naopak.“ Musela jsem uznat, že v tom měl pravdu.

„A co na to říkají tvoji rodiče?“ vyptávala jsem se dál. „Na to, že patříš ke gardě.“

Joshua sklopil pohled a já si všimla, že zadržel dech. Začala jsem uvažovat nad tím, jestli jsem něco udělala špatně.

„Upřímně?“ Zvedl ke mně pohled a já nejistě přikývla. „Ani nevím, s mými rodiči se dost často nevídám. Nejspíš jsme k sobě nenašli tu správnou cestu.“ Smutně se usmál. „Narodil jsem se totiž dvěma drakům,“ dodal na vysvětlenou.

„Ale moji adoptivní rodiče byly nadšení, když jsem dostal nabídku na to, abych byl tím, kým jsem dnes,“ dodal po chvíli přemýšlení.

Usmála jsem se a vzpomněla si na to, co mi Ethan říkal o tom, že se dvěma drakům narodilo lidské dítě. Prý je to velmi nepravděpodobné a ví jen o jednom případě, kdy se tak stalo, takže to musel mluvit o Joshuovi.

„Ale při jednom z prvních útoků Sylasů,“ pokračoval Joshua. „Moji rodiče zemřeli.“

„To je mi moc líto,“ řekla jsem smutně a položila mu ruku na rameno. Cítila jsem, jak pod mým dotekem ztuhl.

„To je v pořádku,“ řekl nakonec a já svojí ruku stáhla. Nevím, co mi na něm přišlo tak jiné, ale fascinovalo mě to.

Připadalo mi, že je jiný, než ostatní. Ostatní z mé gardy mi připadali tak sebevědomí, ale Joshua, zdál se téměř stydlivý a skromný. Přišlo mi to hodně sympatický.

„Co vůbec vedlo Sylase k tomu začít s vámi… námi válku?“ zeptala jsem se, abych ho přivedla na jiné myšlenky. Sledovala jsem, jak se zamyšleně zahleděl do dálky.

„Vůbec nevím. Vždy byli hloupí a mírumilovní. Nechápu, co se změnilo, že se sjednotili a zaútočili. Musí je někdo vést…“ Zamyšleně jsem si prohrábla vlasy. „Nikdy by nedokázali to, co dělají, bez toho aniž by je někdo koordinoval,“ dodal.

Vůbec jsem nevěděla, co si o tom mám myslet. Neznala jsem Sylase před tím, vlastně je tak docela neznám ani teď. Upřímně, nemám ani ponětí o tom, jací nepřátelé se v tomhle světě nacházejí.

„Víš,“ začal Joshua a přerušil tak tok mých myšlenek. „Nikdy jsem nebyl ve světě, ze kterého pocházíš, jaké to je?“

„Dost živé,“ řekla jsem okamžitě a usmála se. „Pravdou je, že tady se mi líbí mnohem víc. Není tu znečištěný vzduch ani bezdomovci. Hádám, že tu nemáte ani zloděje,“ uvažovala jsem. „Ale stejně, stýská se mi, i když teď už se nemám ke komu vrátit…“

„Slyšel jsem, je mi jich líto,“ odpověděl Joshua. Smutně jsem přikývla a opřela se do křesla. Minulost nezměním, tak na ní nesmím tolik lpět.

„Jaké je to být drakem?“ vyhrkla jsem najednou, protože jsem zase začala myslet na to, jak získat do svého těla dračí magii.

„Skvělý,“ odpověděl Joshua bez rozmyslu. „Když řekneš Megan, může ti ukázat své vzpomínky. Viděla bys to jejíma očima.“ Tiše jsem se rozesmála a chtěla mu říct, že bych byla ta poslední, které by Megan ukazovala takové vzpomínky, ale místo toho jsem mlčela, protože se ozvalo zaklepání a k nám na balkon přišla Ariel.

Tázavě jsem k ní vzhlédla, ale nestihla jsem nic říct, jelikož ona promluvila první.

„Už jsem si naprosto jistá,“ oznámila nám s úsměvem.

33. kapitola

„Poslouchám,“ oznámila jsem Ariel, když jsem se vzpamatovala z prvotního šoku. Joshua uvolnil Ariel křeslo a sám se posadil k ní na opěradlo.

„Je to všechno tak jasné. Nemůžu pochopit, že jsem na to nepřišla dříve. Vždyť to dává smysl víc, než cokoliv ostatní.“ Zmateně jsem na ni zamrkala. Mně to tedy vůbec žádný smysl nedávalo.

„Ariel,“ přerušila jsem její monolog. „Prosím.“

„Ano, jistě, omlouvám se,“ usmála se. Bylo na ní vidět, že je svým objevem opravdu nadšená. „Ten den, co ses narodila, se v Dračích jeskyních vylíhla jedna dračice. Proslýchalo se, že je… jiná.“

„Jak jiná?“ zeptala jsem se a můj hlas byl podbarvený čirým zájmem.

„No, narodila se bez instinktů, vůbec se nechovala jako správný drak,“ vysvětlila mi Ariel.

„A co to má společného se mnou?“ Nechápala jsem.

„Ty ses narodila bez dračí magie a ta dračice, co se vylíhla jako ty, nemá svoji duši, má v sobě pouze tu magii.“ Ariel se tvářila nadšeně, ale já stále nic nechápala. „Ona je tvojí magií a ty jsi její duší, už to chápeš?“ Ještě stále mírně zmateně jsem přikývla. Chápala jsem to, ale nevěřila, že je něco takového pravda.

„A to ji ostatní draci nezabili? Vždyť v přírodě bývají nejslabší utraceni, aby přežili ti silnější,“ namítla jsem.

„Draci takoví nejsou. Starají se o všechny bez rozdílu. Právě proto je bude těžké přesvědčit, aby přivedli tu dračici sem k nám. Budu jim to muset hodně vysvětlovat, aby uvěřili, že nikomu nechceme ublížit,“ přemýšlela Ariel nahlas.

Najednou se zvedla a pronesla: „Docela mi vyhládlo a už by měl být oběd, jdete někdo se mnou?“

„Jo, já jdu,“ pronesl Joshua a oba se zahleděli na mě.

„Já přijdu za chvilku, nečekejte na mě,“ oznámila jsem jim a sledovala, jak odcházejí.

Opět jsem se zahleděla před sebe do dáli a přemýšlela o Arieliných slovech.

Bude chvíli trvat, než přesvědčí draky o tom, aby sem dračici přivedli, a nám dochází čas. Sylasové mohou zaútočit každým dnem a já bez dračí magie nebudu nikdy připravená.

Napadl mě šílený nápad. Mohla bych se do Dračích jeskyní vydat sama. Sice Ethan říkal, že tam žádní lidé nesmějí, ale já jsem potomek, mě tam určitě pustí.

Přemýšlela jsem nad tím, že budu muset vzít někoho z gardy, ne-li celou. Ale když se o tom jen někomu zmíním, všichni mi to zakážou a navíc, kdybych začala zase hořet, budou se mě snažit zachránit a přijdou k úhoně, a to nesmím dopustit. Už jsem jim ublížila víc, než dost a znovu to udělat nesmím.

V tu chvíli mě napadl jednoduchý plán jak tohle všechno vyřešit. Sice jsem nevěděla, jestli to vyjde, ale za zkoušku to stálo.

Vešla jsem do své šatny, kde jsem se převlékla do kožené zbroje.

Na první pohled vypadala dost nepohodlně, ale opak byl pravdou. A navíc, dodávala mi pocit bezpečí.

Ještě jsem zhodnotila svůj vzhled v zrcadle, a pak se vydala uskutečnit svůj plán.

Nenápadně jsem vylezla na chodbu a zaťukala na dveře vedle. Když se ozvalo tiché dále, vešla jsem. Rychle jsem si prohlédla celou místnost, která byla téměř totožná s mým vlastním pokojem, jen tady bylo víc květin a všechno ladilo do bledě modré barvy.

„Co tady chceš?“ vyštěkla Megan sedící v křesle u  knihovničky a přerušila tak mojí prohlídku.

„Chtěla jsem se tě na něco zeptat,“ odpověděla jsem jí mírným hlasem.

„Vážně a na co? Na to, jak ti padne tvoje zbroj? Vypadáš v ní směšně,“ mluvila Megan a já se ji nesnažila zarazit, teprve až když utichla, položila jsem jí svoji otázku: „Co víš o Dračích jeskyních?“

„O Dračích jeskyních?“ zopakovala nechápavě. „Proč to chceš vědět?“

„Chci tam jít.“ Nevěděla jsem, jestli je moudré prozrazovat svůj plán, ale nakonec jsem usoudila, že bez Meganiny pomoci se tam stejně nedostanu, takže klidně může vědět všechno.

„Tam nikdo nesmí,“ oznámila mi a naklonila hlavu mírně doleva. Zkoumavě si mě prohlížela od hlavy až k patě.

„Potřebuju se tam dostat a ty z toho budeš mít jen užitek,“ řekla jsem.

„Vážně a jaký?“ zeptala se se zájmem a odložila knihu, kterou měla do teď položenou v klíně.

„Bude to nebezpečné, možná mě při tom zabijou a už aspoň nebudete muset ztrácet čas s takovým nemehlem, jako jsem já.

A pokud se náhodou vrátím, budu mnohem schopnější, než jsem teď. Každopádně, naše rasa z toho vytěží. A užitek pro tebe? Nebudeš mě muset trpět ve své blízkosti,“ vysvětlovala jsem a sledovala, jak na Meganině obličeji roste úsměv.

„Máš pravdu,“ usmála se. „Dobře, Dračí jeskyně jsou půl dne na východ. Pokud budeš mít kompas, nemůžeš se ztratit.“

„Děkuji,“ řekla jsem a pomalu se měla k odchodu. Nechtěla jsem v její blízkosti trávit víc času, než je nezbytně nutné.

„Počkej,“ zavolala na mě ještě, přešla k jedné z beden, které stály pod oknem a vytáhla z ní dýku.

Když mi ji předávala, zabodla do mě svůj šedý pohled: „Neztrať ji,“ řekla přísně a mírnějším hlasem dodala: „Každý má mít možnost zemřít v boji, když nadejde jeho čas.“

„Děkuji,“ řekla jsem opět a dýku přijala.

„A navíc má i kompas,“ dodala Megan. Chvíli jsem na ni jen zírala a čekala, jestli ještě něco řekne, a taky, že ano: „Pokud tam chceš dorazit ještě dnes večer, měla bys už vyrazit. A malá rada, nikde se nezdržuj.“ Tím byl náš rozhovor u konce.

Opustila jsem místnost a na chodbě se naposledy rozhlédla, bude to dlouhá cesta a není času nazbyt.

34. kapitola

Pomalu se začínalo stmívat, což jsem považovala za známku toho, že již brzy musím být na místě. Zrovna jsem si zoufala nad tím, jak moc mi chybí kamenné cestičky města, které jsem už před nějakou dobou opustila.

Když jsem vycházela, bála jsem se, že mnou budou lidé opovrhovat za to, co jsem provedla na podiu. Ale opak byl pravdou.

Všichni se na mě mile usmívali a klaněli se. V tu chvíli jsem pochopila, že měl Damian pravdu. Jsem pro ně symbolem, novou nadějí.

Nadcházející boj nestojí na mých schopnostech, ale funguji jako morální opora.

Náhle jsem o něco zakopla a spadla. Cítila jsem ostré bodnutí v boku, které měl na svědomí špičatý kámen. S hlasitým oddechováním jsem se překulila na záda a dívala se na zapadající slunce.

Krk jsem měla v jednom ohni a při každém polknutí jsem cítila nesnesitelné pálení. Jak jsem mohla být tak hloupá a nevzít si s sebou žádné zásoby? Vždyť Megan říkala, že cesta trvá půl dne, mělo mě napadnout, abych si vzala alespoň nějaké pití.

Pomalu jsem se posadila a ignorovala křeče, které mi procházely celým tělem.

„Měla jsem víc chodit na tury,“ pronesla jsem jen tak pro sebe. Alespoň bych věděla, jak se na takovou cestu připravit.

Ještě chvilku jsem odpočívala, než jsem se pokusila postavit na nohy.

Po chvíli jsem vstala, oprášila si kalhoty a rozhlédla se kolem sebe. Všude byly vysoké stromy a zem byla porostlá mechem. Všechno vypadalo stejně, už jsem ani nedokázala rozeznat, ze kterého směru jsem přišla, a kterým mám pokračovat.

Vytáhla jsem zpoza pásku dýku, kterou jsem dostala od Megan a podívala se na kompas, zabudovaný v rukojeti. Otočila jsem se správným směrem a s hlubokým nádechem a zatnutými zuby, udělala další krok vpřed.

Celé mé tělo bylo ztuhlé a každý pohyb bolel. Představila jsem si Megan bavící se nad mojí situací. Určitě by se hodně nasmála a nešetřila by poznámkami na můj účet.

Usmyslela jsem si, že až se vrátím, tedy, jestli se vrátím, budu muset zapracovat na své fyzičce.

Ještě jednou jsem se ujistila, že jdu na východ, a pak zase dýku zastrčila za opasek. Sice jsem už nechtěla pokračovat, cítila jsem se úplně vyčerpaná, ale stále jsem si opakovala, že to nesmím vzdát. Musím to udělat pro Dračí lid.

Tiše jsem se rozesmála. Všechno sázím na jednu dračici, vůbec jsem nepřemýšlela nad tím, co budu dělat, když to nevyjde. Ztratí má rasa naději, když tu dnes zemřu? A co když mě draci nepustí do Dračích jeskyní?

Jedna myšlenka následovala druhou a mě opouštěla síla, tolik potřebná k tomu, abych se odhodlala k dalšímu kroku.

Zrovna jsem si říkala, že už musím být někde blízko Dračích jeskyní, jelikož cesta, po které jsem kráčela, začínala mírně stoupat a mně se šlo čím dál tím hůř, jako bych byla něčím tlačena zpět.

Najednou mě z myšlenek vytrhlo výhružné zavrčení. Okamžitě jsem se zastavila a snažila se identifikovat, odkud ty zvuky přicházejí. Pravou rukou jsem sevřela rukojeť dýky a zatajila dech. Vrčení se ozývalo všude kolem mě, proto jsem došla k závěru, že mě to něco v kruzích obíhá.

Tiše jsem vytasila dýku a v duchu si nadávala, co mě to napadá. Vždyť neumím bojovat, měla bych spíš utéct. Jenže zrovna teď, není kam.

Všimla jsem si nějakého stínu, který se prohnal mezi stromy, a hned vzápětí se ozvalo hlasitě vrčení za mnou. Rychle jsem se otočila a asi ve vzdálenosti pěti metrů ode mě se tyčil Sylas.

Byl už přeměněný a celé jeho tělo bylo porostlé hustou srstí. Jeho vzhled mi naháněl takový strach, že se mi rozklepala kolena a o krok jsem ucouvla.

Nepomáhal mi ani tichý hlásek, který se mi ozýval vzadu v hlavě a stále opakoval, že proti tomuhle nemám nejmenší šanci.

Sylas se pohnul a opět mě začal obcházet. Točila jsem se spolu s ním, abych k němu nebyla ani na chvilku zády.

„No tak, Tenesie, odvahu,“ řekla jsem tichým a hlavně rozklepaným hlasem. Vzpomněla jsem si na to, jak Ethan porazil rovnou celou skupinu Sylasů, tak bych jednoho měla hravě zvládnout.

Najednou se Sylas zastavil a po chvilce zaútočil. S výkřikem jsem před sebou máchla dýkou, ale projela jen vzduchem, jelikož útočník uskočil zpět. Sylas se po mně ohnal přední hnátou, na které byly nebezpečně vyhlížející drápy. Měla jsem co dělat, abych uhnula. Jeho dráp minul jen těsně moji ruku, ve které jsem svírala dýku.

O krok jsem ucouvla a přemýšlela, co dál. Nával adrenalinu mi z těla vyhnal všechen strach a ztuhlost svalů.

Napadl mě šílený nápad, že bych sama zaútočila, ale nestihla jsem si to pořádně promyslet, jelikož Sylas opět zaútočil.

Tentokrát mi dráp přejel po levé ruce a já zaslechla bolestný výkřik. Chvíli mi trvalo, než mi došlo, že je to můj vlastní řev.

Cítila jsem, jak mi po tváři stékají první slzy bolesti. Sevřela jsem dýku pevněji a rozhodla se, vyzkoušet svůj plán.

Zaměřila jsem se na svůj cíl a rozběhla se. Těsně před tím, než jsem doběhla úplně ke svému nepříteli, Sylas se postavil na zadní a já se rozmáchla rukou, ve které jsem pevně svírala svoji zbraň.

Že to byl blbý nápad mi došlo ve chvíli, kdy jsem minula cíl a můj protivník mě sevřel do náruče. Cítila jsem drápy na svých zádech, kterými na ně maloval krvavé obrázky. Znovu jsem zařvala bolestí.

Sylasovy drápy se mi nořily čím dál tím hlouběji do masa. Pevně jsem zavřela oči. Tak takové to je. Takové je umírání. Z těla mi ubývaly poslední zbytky sil.

Otevřela jsem oči a zahleděla se na nebe. První hvězdy už vykukovaly zpoza mraků. Byla jsem připravená. Smířila jsem se s tím, že jsem zklamala svůj lid. Když zemřu, stále mají naději na vítězství, jen ztratí svůj symbol.

Opět se setkám se svými adoptivními rodiči, a to mi dodávalo klid.

Ústa se mi naplnila mojí vlastní krví, kterou jsem nestíhala vykašlávat.

Kolem mě se začala sbírat temnota a já věděla, že je konec.

Ještě, než jsem ztratila vědomí, jsem ucítila příšernou bolest v rameni, kterou způsobil dráp, procházející mi skrz něj. Upustila jsem dýku a nechala se ukolébat zuřivým vrčením do sladkého nevědomí.

35. kapitola

Před očima mi probíhaly různé obrazy. Viděla jsem Briana a své rodiče. Něco na mě z dálky volali, ale já jim nerozuměla. Snažila jsem se chytit jejich natažených rukou a být s nimi. Měla jsem tak neskutečnou radost, že je vidím.

Takže to muselo znamenat, že všechno co se stalo, co jsem si myslela, že se událo, byl jen pouhý sen. Noční můra.

Najednou se obraz změnil. Jakoby rodiče obalila mlha a za mnou se ozval známý hlas, který mě volal, ale nemohla jsem ho identifikovat. Otočila jsem se a spatřila Ethana, jak mě surově chytá za pas a táhne pryč od mých usmívajících se rodičů.

„Ne!“ křičela jsem hystericky. Nemohla jsem je znovu opustit, nemůžou být přeci mrtví.

Vždyť to měl být jen sen. Není to skutečnost. „Mami, tati!“ volala jsem a natahovala k nim ruce. Snažila jsem se Ethanovi vyškubnout, ale držel mě příliš pevně.

„Esie!“ zaslechla jsem opět Ethanův hlas a temnota kolem mě se začala rozpadat. Věci kolem začínaly nabírat barvy a tvary a já se snažila donutit těžká víčka k otevření.

Zprvu bylo vše rozmazané, až po chvíli, co jsem zaostřila, jsem nad sebou spatřila Ethanův vyděšený obličej.

Chtěla jsem se postavit, ale on mě přitlačil k zemi: „Nehýbej se, jsi zraněná.“ Snažila jsem se promluvit, ale nešlo to. Místo toho jsem v ústech ucítila kovovou pachuť krve.

„Musím nás přenést,“ zašeptal bezradně Ethan a zkrvavenou rukou si prohrábl vlasy.

Cítila jsem jeho pevné ruce, které se ovinuly kolem mého těla, a najednou jsem se ocitla ve vzduchu.

„Co tě to, sakra, napadlo,“ řekl naštvaně a vzduch kolem nás se začal vlnit. Zavřela jsem oči a pokoušela se zahnat mdloby.

Najednou jsem ucítila podivné houpání, proto jsem oči opět otevřela. Začala jsem poznávat chodby zámku a na tváři se mi rozlil šťastný úsměv. Jsem doma.

Pokusila jsem se pohnout rukou, abych zjistila, jestli nejsem stejně ochromená, jako když jsem se přenášela prve. Pohnula jsem pravou rukou a sykla bolestí, která mi připomněla Sylase a jeho dráp, který mi probodl rameno. Na jednu stranu jsem byla ráda, že nejsem paralyzovaná, ale na tu druhou jsem si byla jistá, že to pěkně schytám.

„Ariel se podařilo přemluvit draky,“ oznámil mi Ethan stále naštvaně a vytrhl mě tak z myšlenek. „Už tu čekají, a ty, ty se rozhodneš vydat do Dračích jeskyní, kam nikdo z lidí nesmí.“

Ethan otevřel dveře mého pokoje, a když mě pokládal na postel, neodpustil si poznámku: „Tenesie, nemáme čas a ty s ním ještě takhle plýtváš. Co sis to, proboha, myslela?“ Neměla jsem sílu odpovědět. Místo toho jsem se zatvářila ukřivděně.

Já možná umírám a on mě tu peskuje jako malou holku. Dobře, zasloužila jsem si to, ale nemohl počkat, až se mi udělá líp?

Ethan jen zakroutil hlavou a tiše pronesl: „Jdu pro Ariel, aby ti pomohla.“ Aniž by se na mě znovu podíval, odešel z místnosti.

Cítila jsem, jak se mi slzy derou do očí. Tohle jsem zkazila… zase. Megan to určitě udělala naschvál.

V hlavě se mi ozval zase ten protivný hlásek: „Ano, sveď svoji chybu na Megan. Ona měla ten skvělý nápad, aby ses vydala do Dračích jeskyní. Ona vymyslela to, že si s sebou nevezmeš nikoho z gardy. A navíc ztratila jsi její dýku.“

Posadila jsem se tak prudce, že se se mnou začala točit celá místnost. Jak jí tu dýku jen vysvětlím? Bude mě nenávidět ještě víc, než teď, a to jsem si myslela, že to už není možné. Jak jsem si jen mohla myslet, že to zvládnu, aniž by můj výlet měl takové následky? Kdybych věřila Ariel, nic z toho by se nestalo a já už mohla mít v těle dračí magii.

Do mého pokoje vešla Ariel s Ethanem v závěsu. Smutně jsem se na ně podívala a z jejich výrazu vyčetla, že tady štěněčí oči nezaberou.

„Co jsi zase vyváděla?“ zeptala se Ariel mírným hlasem a mně udivilo, že má vlasy stažené do přísného ohonu. Bylo to poprvé, co jsem ji viděla, aniž by je měla rozpuštěné.

Ariel nade mně natáhla ruce a zavřela oči. Ucítila jsem příjemné teplo, které se mi rozlévalo po celém těle. Jen v rameni jsem cítila pálení.

Podívala jsem se na své zranění a i přes krev a zašpiněné oblečení jsem viděla, jak se mi léčí kůže. Zmateně jsem zamrkala.

Nikdy jsem ani nepomyslela na to, že tohle by bylo možné i někde jinde, než ve filmech.

Nevím, jak dlouho tam nade mnou Ariel stála, ale když stáhla ruce a otevřela oči, poručila Ethanovi, aby mi pomohl do koupelny vypláchnout ústa.

V duchu jsem děkovala Trishe, že myslela na takové věci, aby dala do každého pokoje soukromou koupelnu.

Když jsem si vyplachovala ústa, chtěla jsem všechnu vodu spolykat, ale po prvním doušku se mi zvedl žaludek. Voda chutnala jako krev a já si vzpomněla, že jsem jí při neúspěšném boji, měla plná ústa.

Ethan mě doprovodil zpět k posteli, do které mě i uložil. Kupodivu mi nevadilo, že je celá od krve, byla jsem ráda za trochu odpočinku.

„Až ti bude lépe, zajdi si do sprchy a nech si převléct postel. Zajdu ti pro něco k jídlu a pití,“ řekl a poprvé od té doby, co jsme se přenesli, se na mě soucitně zadíval. „Taky se trochu prospi.“

Téměř neznatelně jsem přikývla a cítila, že se mi klíží víčka.

Chtěla jsem být ještě vzhůru a omluvit se za své chování, ale udržet oči otevřené bylo tak strašně namáhavé.

Zaslechla jsem, jak za sebou Ethan při odchodu zavřel dveře a trochu se uvolnila. Omluvím se, až načerpám trochu síly. Taky ji budu potřebovat, až nastane setkání s dračicí.

Už jsem byla jednou nohou v říši snů, když mě dokonale probudily výkřiky přicházející odněkud z venku.

Posadila jsem se a všimla si, jak mi kolem balkonu prolétl stříbrný drak.

36. kapitola

Stále v potrhané kožené zbroji jsem se vymotala z postele. Celé tělo mě stále pobolívalo, ale už to nebylo tak strašné. Jen rameno se stále hlásilo, jako by se do něj zabodávalo tisíce jehel.

Se zatnutými zuby jsem se vydala na balkon, odkud výkřiky přicházely nejhlasitěji.

Nahnula jsem se přes zábradlí tak rychle, až se mi udělalo nevolno.

Viděla jsem zmatené lidi pobíhat z místa na místo a vzpomněla si, jak mě při odchodu k Dračím jeskyním ohromilo, že jsem nenarazila na žádné hradby, které by město chránily.

Najednou se na náměstí objevil Ethan, který okamžitě zvedl hlavu a zakřičel na stříbrného draka: „Kolik jich vidíš, Megan.“ Neslyšela jsem žádnou odpověď zpět, ale Ethan přikývl a rozběhl se doprostřed náměstí s mečem v ruce. Za nedlouho po té se vedle něj postavil Joshua s Loganem.

Sledovala jsem, jak blonďatý člen mé gardy ustoupil kousek stranou od ostatních dvou. Věděla jsem, co se chystá udělat, ale stejně mě to překvapilo.

Dívala jsem se, jak Loganovo tělo puká a padá k zemi, při čemž z jeho nitra vylétá obrovský zelený drak. Přišlo mi, jako by z jeho těla něco vyzařovalo, a když jsem se pořádně soustředila, všimla jsem si malých jiskřiček odlétajících z jeho těla.

Než jsem se stihla vzpamatovat, už jsem zírala na šedomodrého draka, který se stal z Joshui. Jediný Ethan zůstal v lidské podobě.

Tyhle dvě proměny proběhly během chvilky a mezitím se na náměstí přihnalo asi deset Sylasů v jejich normální podobě.

Znovu se mi naskytl pohled na jejich škaredé tělo. Ty ptačí pařáty místo chodidel, šedomodrá kůže. Hrůzu nahánějící svalnaté ruce se třemi drápy místo prstů a velká, chlupatá hlava s obrovskými zuby.

Napadlo mě, zda jsou ošklivější teď nebo po proměně. Než jsem se ale stihla rozhodnout, ucítila jsem ruce na svých ramenou. Okamžitě jsem se s výkřikem otočila.

„Promiň,“ omluvila se Ariel. „Slib mi, že zůstaneš tady,“ naléhala. „Zastihli náš nepřipravené, už tak je hodně mrtvých. Slib mi to.“

„Slibuju,“ vyhrkla jsem rychle a už sledovala, jak se z Ariel stává žlutý drak. Chvatně seskočila ze zábradlí a už se vznášela nad přicházejícími Sylasy.

Sledovala jsem ukrutný boj, který se odehrával přímo pod mým balkonem. Vypadalo to, jako by si s nimi má garda jen pohrávala, ale i přesto mi nešlo do hlavy, kde je zbytek vojáků nebo bojovníků.

Vždyť všichni z Dračího lidu se umějí přeměnit, tak proč nikdo nepomáhá?

Zaslechla jsem zavytí a sledovala, jak Megan sevřela jednoho ze Sylasů do svých pařátů a vznesla se s ním ze země. Chvilku na to k ní přiletěl Logan a uchopil letícího nepřítele za nohy. Netrvalo to ani dvě vteřiny a dva draci společnými silami Sylase roztrhli.

Nakonec se proměnil i Ethan a zaútočil svými zuby a sprškami vody.

Snažila jsem se vnímat všechny draky, kteří bojovali, ale nejvíc jsem visela pohledem na tom modrém. Byla to skutečná nádhera, jak ladně se vyhýbal nebezpečným drápům a sám rozdával smrtelné rány.

Náměstí se začalo plnit prachem a černou krví vytékající z padlých nepřátel. Teď, když už zbývali pouze tři Sylasové, bylo jasné, že má garda zvítězila.

V tu chvíli se to stalo. Joshua trochu nevybral zatáčku a přiblížil se moc blízko k zemi. Jeden ze Sylasů mu probodl drápem křídlo a strhl ho tak k zemi. Okamžitě se k němu přihnali zbylí nepřátele a zakusovali se do něho svými obrovskými zuby a drásali ho svými pařáty.

Viděla jsem jednoho Sylase, jak vyrval z Joshuových zad kus masa. V tu chvíli jsem vykřikla.

Draci se ihned snesli ke svému řvoucímu kamarádovi a snažili se od něj nepřátele odervat. Na chvíli jsem, přes máchající barevná křídla, nic neviděla.

Napjatě jsem zarývala nehty do zábradlí a čekala, jak celá tahle strašná situace skončí. Vše, jako by rázem utichlo a celá scéna byla zpomalená.

Joshua nemůže umřít. Slzy mi tekly plným proudem a já si říkala, kdy už tohle skončí. Nemůžu přeci přijít o dalšího člověka.

Najednou se mezi změtí křídel objevila bílá záře, ze které vyšla Ariel v lidské podobě. V tu samou chvíli se na zem snesla vlna vody a já poznala, že se Ethan přeměnil. Logan, stále v dračí podobě, zaklonil hlavu a zuřivě zařval.

Sledovala jsem Ariel klečící nad Joshuou, jak se mu snaží pomoct a Ethana stále křičícího dokola: „Doktora! Přiveďte doktora!“

V tu chvíli se mi podlomila kolena a já upadla na chladnou balkonovou zem. V hlavě mi vířila jedna myšlenka za druhou. Kdyby byl Joshua mrtvý, tak by přeci nevolali o pomoc.

Přitáhla jsem si kolena pod bradu a objala je rukama. Tohle nemůže být pravda, všechno musí dobře dopadnout. Nemůžu o něj přijít.

Najednou na balkon vtrhla Megan. Její černé vlasy byly zacuchané a oči měla celé zarudlé. Popadla mě za koženou zbroj a vytáhla na nohy. Cítila jsem, jak se mi horní polovina těla naklání přes okraj balkonu.

„Ty,“ zasyčela nenávistně a zabodla do mě své šedé oči. „Za všechno můžeš ty.“ Jenom jsem na ní mlčky zírala neschopná slova.

„To kvůli tobě je teď Joshua smrtelně zraněný. Nikdo neví, jestli přežije.“ Megan mě pustila a já se sesunula k zemi. Sledovala jsem, jak si dlaněmi zakrývá tvář.

„Megan, já…“ Nestihla jsem nic říct, protože se na mě podívala uslzenýma očima: „Nikdy jsem ti neměla říkat, kde jsou Dračí jeskyně. Kdyby se kvůli tobě Ethan nemusel přenést, nikdy by se to nestalo.“ Megan popotáhla. „Kdy si konečně uvědomíš, že bez tebe nám je líp? Všechno zkazíš!“

Megan si setřela pot z tváře a naprosto klidným hlasem řekla: „Nenávidím tě. Nenávidím tě, za to, co jsi. Za to, kým bys měla být.“ Ještě mě probodla vražedným pohledem a odkráčela z místnosti.

Celé hrdlo se mi svíralo, chvílemi jsem nemohla ani popadnout dech. Už toho na mě bylo moc a já to nedokázala kontrolovat. Jen co se za Megan zavřely dveře, propukla jsem v hysterický pláč.

37. kapitola

Joshuův pokoj byl veden do modré barvy. Po celé levé zdi se táhla dřevěná skříň. V pravém rohu místnosti byla postel a naproti ní televize s rádiem. Ale ničemu z toho jsem nevěnovala pozornost.

Jediné, co jsem sledovala, byl Joshuův zkrvavený a nehybný obličej. Slyšela jsem Trishu, jak tiše pláče a mně se při pohledu na raněného svíralo srdce.

Před chvilkou odešel doktor, ale to, co nám řekl, nikoho nepotěšilo. Joshua je smrtelně raněný. Prý bojuje, ale nikdo neví, zda přežije. Následujících osmačtyřicet hodin bude kritických.

Přelétla jsem očima všechny přítomné v místnosti. Má garda a moji královští rodiče. Všichni se trápíme nad nehybným tělem.

Zaryla jsem si nehty do dlaně a pevně zavřela oči. Musí to přežít. Nemůžu přijít o dalšího člověka, který mi za posledních pár dní tolik přirostl k srdci.

„Tenesie,“ pronesla tiše Ariel a já se jí podívala do uslzených hnědých očí. Cítila jsem, jak mě chytá za ruce a snaží se povolit mé prsty.

Zarývala jsem je takovou silou, až mi začala téct krev. Znovu jsem se podívala do Arieliny tváře a všimla si, že je nepřirozeně bledá.

„Jsi v pořádku?“ zeptala jsem se tiše.

„Měla jsem udělat něco víc,“ vzlykla. „Měla jsem mít víc síly.“

„Ariel,“ řekla jsem konejšivě. „Doktor má největší léčitelskou moc a udělal, co bylo v jeho silách. Teď to všechno záleží na Joshuovi.“ Chvilku jsem se odmlčela. „Já ho sice moc neznám, ale za tu krátkou dobu, co tohle místo nazývám domovem, jsem si všimla, že se Joshua jen tak nevzdává. Pevně věřím, že bude v pořádku a ty musíš věřit taky.“ Ariel mi věnovala smutný úsměv a mně se sevřelo srdce. Pravdou je, že nevěřím. Pouze doufám. Doufám, že Joshua bude v pořádku.

Vzhlédla jsem k posteli. To čekání je strašné a hlavně nekonečné. Tím, že tu všichni postáváme, mu nijak nepomůžeme. Určitě by chtěl, abychom ten čas strávili užitečněji. I když se mi to těžce říká, já mám co na práci.

„Vím, že je to teď blbý,“ začala jsem a stiskla Arieliny ruce. „Ale mohla bys mi pomoct?“

„S čím?“ zeptala se trochu zmateně, ale vypadala, že ji změna myšlenek prospěje.

„Ta dračice, jak jsi říkala. Je tady?“ vyzvídala jsem tichým hlasem.

„Ano,“ odpověděla. „Ty tam chceš jít teď hned?“ Přikývla jsem, a když se na Arielině tváři rozlil veselejší výraz, tiše jsem se přesunula ke dveřím na chodbu.

Celou cestu jsme obě mlčely a já za to byla ráda. Mohla jsem alespoň přemýšlet, co asi povím dračici.

V kruhové místnosti nás čekaly dveře mezi těmi do tělocvičny a do jídelny. Na cedulce u nich byla pouze šipka nahoru.

Vydaly jsme se s Ariel po točitých schodech vzhůru. Mírně jsem se zachvěla, jelikož tu byla zima.

Po chvíli jsme minuly jedny dveře a dál stoupaly. Teprve, když jsme se dostaly až nahoru, Ariel otevřela mohutné dveře. Ocitly jsme se na ploché, obrovské střeše a mě ovanul studený větřík. Všimla jsem si kamenného zábradlí, které vedlo kolem okrajů, a hned se cítila o něco bezpečněji.

Postoupila jsem pár kroků vpřed a náhle se zarazila. Ve výhledu se mi objevili tři draci. Všichni byli větší než ti, do kterých se mění Dračí lid.

Bílý drak se na mě otočil a já si všimla další odlišnosti s lidmi, kteří se dokáží přeměnit. Jejich oči stále vypadaly jako ty lidské, ale tihle draci měli oči černé, které nevykazovaly žádné známky lidskosti.

„Tenesie,“ promluvila Ariel. „Tohle je Haron.“ Ukázala na bílého draka, potom rukou přejela na hnědého: „A to je Marge. Jsou to rodiče rudé dračice.“ Přikývla jsem a sjela pohledem na nejmenšího draka z nich. Její pohled byl tak prázdný. Jako by jí něco chybělo.

„Draci souhlasili se spojením vás dvou,“ oznámila mi Ariel.

„Co vlastně přesně znamená to spojení?“ zeptala jsem se.

„Stanete se jednou. Až se vaše těla spojí, proběhne boj mezi vašimi osobnostmi. Buď ty se staneš součástí dračice nebo ona tvou,“ vysvětlila mi.

„Takže jedna z nás přestane existovat,“ shrnula jsem si.

„Ne, bude součástí té druhé, jen vládu nad fyzickým tělem bude mít ten, kdo vyhraje,“ vysvětlila mi. „Ty potřebuješ dračí magii a ona je bez tvé duše pouhou nádobou, která není téměř ničeho schopna.“

„Takže když vyhraju já, budu stále ta samá Tenesie, akorát s možností proměňovat se v draka a budu schopná ovládat svůj oheň?“ Podívala jsem se na Ariel, aby mi moji domněnku potvrdila. „Ale když prohraju…“

„Když prohraješ, budeš už navždy rudou dračicí. Odletíš s ostatními do Dračích jeskyní a tvoje lidství rychle zanikne,“ dovysvětlila mi celou situaci Ariel.

Těkala jsem pohledem mezi všemi zúčastněnými a přemýšlela nad tím, co jsem si právě vyslechla. Nepodstoupila jsem to všechno, abych to teď vzdala. Dlužím to rodičům, Joshuovi a celé rase. Musím to pro ně udělat.

Rozhodla jsem se. Když se mi to nepovede, budu mít alespoň dobrý pocit z toho, že jsem se obětovala pro druhé. A je snad lepší pocit, který by měl doprovázet smrt?

„Dobře, můžeme začít,“ prohlásila jsem. Ariel se na mě podívala vážným pohledem: „Opravdu jsi připravena?“ Přikývla jsem a udělala krok ke dračici. Až doteď jsem si neuvědomovala, jak moc mě to k ní táhne.

„Haron ti přeje hodně štěstí,“ tlumočila Ariel. Chvíli jsem zaváhala a otočila se zpět k ní: „Jak to, že je neslyším?“

„Absence dračí magie,“ vysvětlila mi a pokynula rukou, abych pokračovala.

Došla jsem až k rudé dračici, která ke mně zvedla hlavu. Usmála jsem se a obdivovala její krásu.

„Ahoj,“ řekla jsem tiše a pomalu k ní natáhla ruku, abych se jí mohla dotknout.

Všimla jsem si, že její černé oko zajiskřilo a můj úsměv se rozšířil ještě o něco víc.

Dlaní jsem se dotkla dračího čumáku a pocítila příjemné teplo, které se mi rozlévalo po těle. Zdálo se, jako by se ve mně hromadila energie. Náhle jsem zaklonila hlavu dozadu a otevřela ústa.

Něco uvnitř mě vybuchlo a z pusy mi vyšlehl plamen. Sledovala jsem, jak začínám spolu s dračicí hořet. Plameny nás pomalu obalovaly a já si všimla, že má ruka, kterou jsem ještě před chvilkou měla na dračím čumáku, vstupuje dovnitř draka.

Odhodlala jsem se a posunula se o krok vpřed. Další kus mého těla vjel do toho dračího. Byl to zvláštní pocit, jako by se mi po celém těle rozběhlo příjemné mravenčení.

Znovu jsem postoupila o další krok vpřed. Nevnímala jsem nic jiného, než černý pohled rudé dračice, který se do mě opíral.

Začala mě obklopovat temnota. Chtěla jsem couvnout, ale nešlo to. Dračice mě stahovala do sebe. Čím hlouběji jsem byla, tím větší sílu mi ubírala.

Všechno kolem začalo tmavnout, až to zmizelo v černočerné tmě. Byla jsem uvnitř a už nešlo jít zpět.

Epilog

„Esie,“ vydechl rozčileně Ethan, když pokládal mladou dívku na postel v jejím pokoji. Stále byla v bezvědomí, nikdo nevěděl, zda se vůbec probere.

Ne, nemůže zemřít. Je pro něho moc důležitá, je důležitá pro celou jeho rasu.

Ethan si rozzuřeně vjel rukou do vlasů. Kde, sakra, vězí doktor? Už tu měl dávno být. Jestli kvůli němu Esie zemře, vlastnoručně ho zabije.

Dveře královského pokoje se otevřely a dovnitř vešla mladá, rudovlasá žena.

„Doktor je hned tu,“ oznámila tiše a přisedla si k ležící dívce. Lehce ji pohladila po rozcuchaných hnědých vlasech a rozplakala se: „Ach mé dítě, co se ti to jenom stalo?“ Ale odpovědi od dívky se nedočkala. Zvedla plačící oči k Ethanovi: „Co se tam stalo?“ zeptala se mezi vzlyky.

„To nevím, Trisho,“ řekl Ethan tvrdým hlasem a zaťal ruku v pěst: „Nikdy se nic podobného nestalo. Nevíme, jak spojení s drakem probíhá.“

Do místnosti vešla další osoba. Tentokrát to byl vysoký, svalnatý muž s krátkými blond vlasy. Na sobě měl bílé kalhoty a triko stejné barvy.

„Konečně,“ zavrčel Ethan a podráždění z něj sálalo na míle daleko.

„Poprosím vás, abyste odešli,“ oznámil jim ten muž a Ethanovu poznámku ignoroval.

„Oba,“ dodal, když se ani jeden z nich neměli k odchodu.

Královna neochotně vstala, políbila svoji dceru na čelo a šouravým krokem se vydala z místnosti.

Ethan se dlouze podíval na bezvládné dívčino tělo a pomalu odešel z místnosti. Měl chuť do něčeho praštit, ale musel se ovládat.

Jakmile se ocitl v chodbě, otočil se a hleděl na velkou postel v dívčině pokoji, dokud mu doktor nezavřel dveře přímo před nosem.

Table of Contents

Dívka v ohni

Copyright

Věnování

Prolog

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

17. kapitola

18. kapitola

19. kapitola

20. kapitola

21. kapitola

22. kapitola

23. kapitola

24. kapitola

25. kapitola

26. kapitola

27. kapitola

28. kapitola

29. kapitola

30. kapitola

31. kapitola

32. kapitola

33. kapitola

34. kapitola

35. kapitola

36. kapitola

37. kapitola

Epilog