DUBNOVÁ ČARODĚJKA

(ukázka)

Majgull Axelssonová

Original title: Aprilhäxan

Copyright © Majgull Axelsson 1997, 1998

Translation © Dagmar Hartlová, 2001, 2016

All rights reserved

ISBN 978-80-7359-710-8 (ePub)

ISBN 978-80-7359-696-5 (mobi)

Toto je zcela smyšlený příběh. Ve Vadsteně samozřejmě mají zdravotní středisko i pečovatelský ústav pro dlouhodobě nemocné, stejně jako v Kiruně existuje ústav pro výzkum vesmírné fyziky, avšak ani jeden z nich není totožný s tím, co je vylíčeno v této knize. I lidé a události se zrodili pouze v mé hlavě – nicméně za jisté pomoci Raye Bradburyho, který mě už před řadou let přivedl k zamyšlení nad dubnovými čarodějkami.

Vlny a částice

Neutrinos they are very small

They have no charge and have no mass

And do not interact at all

The earth is just a silly ball

To them, through which they simply pass

Like dustmaids down a drafty hall

Or photons through a sheet of glass…

John Updike

„KDO JSI?“ PTÁ SE MÁ SESTRA.

Je citlivější než ostatní, ona jediná občas tuší mou přítomnost. Teď se podobá ptáku, jak stojí s krkem vytrčeným a ostražitě pozoruje zahradu. Přes bílou noční košili má jen šedý župan a zřejmě ani nevnímá, že se tu pořád ještě drží noční chlad. Župan má otevřený a pásek visí volně provlečený v poutku. Leží za ní na kuchyňských schodech jako tenké ocasní pero.

Trhavým pohybem otočí hlavu, naslouchá zvukům v zahradě a čeká odpověď. A když nepřichází, zopakuje otázku, tentokrát vystrašeněji a pronikavým hlasem:

„Kdo jsi?“

Dech se jí sráží do malých bílých chomáčků. Sluší jí to. Je éterický typ. Jako mlha, napadlo mě, když jsem ji uviděla poprvé. To bylo před mnoha lety, jednoho horkého srpnového dne, dávno před tím, než jsem se dostala do pečovatelského ústavu. Hubertsson mě nechal vyvézt na vozíku ven, do stínu pod velký javor, ještě než v zasedací místnosti začala nějaká lékařská konference. Náhodou se tenkrát setkal na parkovišti s Christinou Wulfovou a náhodou ji vylákal zpátky oklikou přes trávník, kde jsem odpočívala. Lodičky se jí bořily hluboko do měkké trávy, a když přišla na štěrkové prostranství, na chvíli se zastavila a podívala, jestli se jí na podrážky nenalepila hlína. Všimla jsem si, že má punčochy, i přes to vedro. Pěknou blůzičku, sukni do půl lýtek a punčochové kalhoty. Všechno v různých odstínech bílé a šedé.

„Tvoje starší sestra patří k těm dámám, co si myjí ruce v dezinfekci,“ řekl Hubertsson, než mi ji ukázal.

Co se zevnějšku týče, byl to dobrý popis. Ale nedostatečný. Když jsem ji tehdy uviděla ve skutečnosti, připadala mi mdlá a nevýrazná jak barvou, tak tvarem, jako kdyby pro ni zákony hmoty ani neplatily, jako kdyby se dokázala vytratit zavřenými okny a proniknout zamčenými dveřmi jako kouř. Na chviličku jsem myslela, že Hubertssonova ruka projede přímo její paží, když se rozpřáhl, aby ji podepřel.

Konečně, na tom by nebylo nic divného. Často zapomínáme, že to, čemu se říká přírodní zákony, jsou jen naše prosté názory na skutečnost, která je příliš složitá, abychom ji pochopili. Jako třeba to, že žijeme v moři částic, které nemají hmotu a jimž říkáme fotony a neutrina. A že všechna hmota – včetně lidského těla – je ponejvíc tvořena prázdnem. Vzdálenosti mezi částicemi atomu jsou stejně velké jako vzdálenosti mezi hvězdou a jejími planetami. To, co tvoří povrch a pevnost, nejsou tedy částice samy o sobě, nýbrž elektromagnetické pole, které je svazuje. Kvantová fyzika nás kromě toho učí, že nejmenší částí hmoty nejsou jen částice. Jsou to i vlny. Zároveň. Některé z nich mají nadto schopnost vyskytovat se na několika místech najednou. V jedné mikrosekundě vyzkoušejí elektrony všechny možné polohy, a v tom okamžiku jsou všechny tyto možnosti stejně skutečné.

Vše plyne. Jak známo.

Na tomto pozadí tedy není ani moc divné, že někteří z nás mohou vzdorovat fyzikálním zákonům. Ale když se Hubertssonova ruka dotkla Christiny, která stála na jedné noze a prohlížela si podrážku, ukázalo se, že má stejně pevné obrysy jako ostatní lidé. Jeho ruka ji zachytila za paži a zůstala tam.

Léty na průzračnosti nic neztratila. Pořád vypadá, jako kdyby se měla každou chvíli rozpustit a odplynout jako vířivá změť vln a částic.

Ale to byla samozřejmě jen iluze, Christina je ve skutečnosti pevná, soudržná hrouda lidské materie. Dokonce hodně pevná.

A teď se její elektrony rozhodly pro jinou polohu. Zamrkala a zapomněla na mě, župan si přitáhla k tělu a pustila se na klapajících pantoflích rozbředlým sněhem přes zahradu, k dopisní schránce pro poštu a noviny.

Dopis leží na dně schránky. Když ho uvidí, proletí zahradou průvan děsu. Astrid, pomyslí si, ale v tom okamžiku si uvědomí, že Astrid je mrtvá, že je vlastně mrtvá už celé tři roky. To ji uklidní. Zasune si noviny do podpaží, vykročí zpátky k domu a v rukou obrací a otáčí obálku. Nedívá se na cestu.

Proto taky zakopne o mrtvého racka.

Ve stejném okamžiku otvírá má druhá sestra v jednom göteborském hotelu oči a prudce zalapá po dechu. Takhle se probouzí pokaždé. Na vteřinu ji opanuje strach, než se rozpomene, kdo je a kde se právě nachází. Avšak ranní panika pomíjí a ona znovu upadá do spánku, potom se ale zarazí a natáhne ruce ke stropu. Panebože! Nemá přece čas se povalovat. Dneska využije jeden docela obyčejný čtvrtek a pustí se po vlastních stopách. A walk down Memory Lane! Tou cestou už šla předtím, ale od posledka uteklo hodně času.

Margareta se posadí na posteli a tápe po cigaretách. S prvním šlukem ji zamrazí, jako kdyby se z ní měla kůže sloupnout, a už se vzdouvá, pár milimetrů odchlípnutá od masa. Dívá se na své paže. Nahé, mrtvolně bledé, s hrbolky husí kůže. Svou jedinou noční košili si zapomněla doma u Claese…

Na zapřisáhlou kuřačku je Margareta až nevídaně závislá na čerstvém vzduchu. Zakryje nahotu do přikrývky, jde k oknu a otevře je dokořán. A zůstane stát v chladnu a dívá se do ocelově šedého předjaří.

Nikde ve Švédsku není tak ohyzdné světlo jako v Göteborgu, pomyslí si. Stará známá myšlenka. Tak se vždycky utěšuje, když ji tma doma v Kiruně mačká k zemi. Měla navzdory všemu stejně štěstí. Klidně by taky mohla prožít celý život pod kovovým göteborským nebem, kdyby nebylo té zvláštní okolnosti. Tehdy v Tanum…

Margareta potáhne z cigarety a nechá kouř se spokojeným úsměvem vybublat ven. Dneska na ni přece čeká Tanum. Poprvé po víc než dvaceti letech jede do míst, kde se rozhodlo o jejím dospělém životě.

Tehdy právě dovršila třiadvacátý rok a byla napůl hotová archeoložka. Celé to horké léto kopala, prosívala, oprašovala písek na vřesovišti, aby odkryla další starou kresbu, a pořád ji rozechvívala struna očekávání. Ta struna se chvěla pro Fleminga, hostujícího dánského profesora s temným hlasem a úzkýma očima. Už tehdy měla Margareta – jemně řečeno – jisté zkušenosti s pány ve středním věku, a teď použila všechny triky a kousky, které se naučila. Klopila oči a rychlým pohybem si projížděla vlasy, kdykoliv na ni pohlédl, vypínala prsa a při chůzi pohupovala boky, tiše se smála a při kávě se hihňala jeho vtipům.

Zpočátku mu to spíš nahánělo strach, než lichotilo. Sice za ní často chodil, usmíval se, když se usmívala ona, smál se, když se ona smála, ale sám nikdy neudělal první krok. Místo toho se stále častěji, jakoby mimochodem, zmiňoval o své ženě a dětech, mluvil o svém věku a povinnostech. Ale Margareta ho nepustila. Byla tak trochu fanatik, tehdy stejně jako dnes, a čím víc se bránil vytáčkami, tím náruživěji se mu vpíjela do pohledu. Dostane ho!

Problém byl jen v tom, že nevěděla, k čemu jí bude. Vyspí se spolu. Přirozeně. Večer ve stanu si představovala, jak ji jednou rukou chytne kolem pasu a druhou si bude rozepínat poklopec. Celý se chvěje a je nemotorný, ale ona mu nijak nepomůže, naopak, bude mu bránit, přitiskne se k němu pohlavím a zvolna ho bude dráždit krouživým pohybem. Ale až on nakonec poklopec rozepne, rukou mu tam vklouzne a položí ji na jeho pohlaví, a to bude pulsovat a bušit jako neforemná hrouda pod bílou bavlnou slipů, a ona bude tápat prsty dál lehounce jako motýlí třepotání.

Vyspat se s ním, to byl jenom prostředek. Ne cíl. Margareta tušila, že se bude muset spokojit s tím, že její touha se bude ve Flemingově touze jenom zračit, a bylo jí to jedno. Chtěla v sobě zaplnit jinou prázdnotu, a ta se měla naplnit potom, až ulehnou do vřesu, v objetí letní noci, to věděla. Tehdy měl Fleming říct nebo udělat něco – nevěděla přesně co – a tohle něco mělo navždy naplnit každou dutinu jejího těla. Potom už bude žít spokojeně. Provždy naplněná.

A nakonec se to stalo. Jednou večer ji Fleming chytil kolem pasu a začal si nemotorně rozepínat poklopec. Margaretina ruka sevřela jeho pohlaví a její touha explodovala pouhým očekáváním, když pod ním klesla do vřesu. Hned potom explodoval Fleming. A pak bylo po všem, protože když mu pohlaví povadlo, neměl ji čím naplnit. Jeho tíha, která až do té chvíle byla útěchou a příslibem, najednou vypadala dusivě a výhružně. Odstrčila ho a zprudka se nadechla. Vůbec nereagoval, jen zachroptěl a posunul se. Hluboce spal v rozkvetlém vřesu.

Dodnes Margareta neví, jak to přišlo, že vstala a šla. Víc by jí bylo podobné, kdyby u něj zůstala a zabořila se mu do podpaží, ještě před pár měsíci by se spokojila s drobty, které dostala, a nesnila by hned o trochu větších kouscích. Ale zklamání v ústech chutnalo hořce a přimělo ji obléknout si šortky a jít. Schválně se pustila opačným směrem, pryč od vykopávek, od archeologického tábora, pryč někam jinam.

„Pometlo,“ okřikuje se Margareta chlácholivě o pětadvacet let později u otevřeného okna. Vystrkuje pátravě jednu ruku z přikrývky ven, jako kdyby ji chtěla prostrčit časem a sáhnout si až k té duté, nenaplněné dívce, která se brouzdá vřesovištěm kolem městečka Tanum. Ale v té chvíli si uvědomí, co to gesto napovídá o jejím vnímání skutečnosti, uprostřed pohybu se zarazí a ruka změní směr. Místo toho sáhne po cigaretě a zamáčkne ji.

Margareta je fyzik a jako taková má trochu z moderní fyziky strach. Občas jí připadá, že se jí před očima rozpouštějí pojmy jako čas, prostor a hmota, pak se musí vzpamatovat, pevně vzít splašenou fantazii do otěží a namluvit si, že z hlediska člověka se nic nestalo. Tady na zemi je hmota pořád pevná a čas je řeka, která plyne světem od zrození života až k jeho konci. Jenom v teorii, říká si, je čas iluze. Pro člověka je skutečný, a proto je znamením lidského bláznovství pokoušet se jím proniknout. Třeba k vlastní útěše v podobě o dvacet let mladší. Přibouchne okno, zatáhne závěsy a nechá přikrývku spadnout k zemi. Protáhne se. Osprchuje se a udělá se krásná a potom vyrazí na cestu v Claesově starém zvetšelém autě, nejdřív směrem na Tanum, potom do Motaly a nakonec na Stockholm. Otravná konference, kterou právě teď protrpěla v Göteborgu, splnila svůj účel. Utekla z Kiruny a od své dizertace, které má po krk, na celý jeden týden. Ve sprše se vzpomínka vrací. Najednou před sebou vidí Fleminga, vybavuje si jeho bázlivý úsměv den poté a jeho úpěnlivé šeptání. Bylo to nádherné, viď, že jo! A dneska v noci to zas bude nádherný? A na podzim se postará, aby mohla studovat pod jeho vedením…

Ta starší Margareta obrátí tvář proti vodě a zavře oči. Vidí mladou Margaretu, jak se jemně usměje a ještě hlouběji skloní nad prací.

„Bohužel,“ říká. „Mrzí mě to, Flemingu, ale nejde to.“

„Proč?“

Otočí hlavu a podívá se na něj.

„S archeologií jsem skončila. Na podzim začnu studovat fyziku. Rozhodla jsem se dneska v noci.“

Starší Margareta se suše zasměje při vzpomínce na jeho výraz.

Moje třetí sestra leží na matraci a mrká. Jinak se vůbec nepohne.

Birgitta nemá ani postel. Dokonce ani prostěradlo na matraci. Leží přímo na špinavě žlutém molitanu. Paže má rozhozené, z levého koutku jí stéká slina.

Vypadá zuboženě. Jako ukřižované pšeničné těsto.

A stejně myslí na krásu, vybavuje si tu dobu, kdy jí bylo patnáct a působila jako mléčně bílá kopie Marilyn Monroe z Motaly. Na podlaze vedle ní leží Roger, hubená, mrňavá parodie na chlapa, s mastnými vlasy a popelavě šedým strništěm. To kvůli němu nemůže Birgitta usnout, kvůli němu se musí upomínat na tu dobu, kdy byla krásná. Teď se jí to skoro podařilo. Vidí Doggena, jak vyplouvá z auta, zabouchne dveře a ohlédne se. Na parkovišti je ticho, jediné, co slyší, je hlas Cliffa Richarda, který tryská z přenosného gramofonu. Všechny pohledy jsou obráceny na Doggena, dívčí touha k němu třepotá jako motýli, chlapecká bezmoc tuhne ve strohé ticho.

Birgitta ví, že kráčí k ní, ještě předtím, než se vůbec někam pohne, ví, že jde k ní. A teď přichází, prudce otevírá dveře auta a uchopí ji za zápěstí.

„Odteďka jsi moje holka,“ oznamuje. Nic víc. Jen to. Jako z filmu, pomyslí si Birgitta už asi potisící za ta léta. Bylo to přesně jako ve filmu. A film se točí dál, sborový zpěv a smyčce plní prostor, když si vybaví, jak ji položil zády na kapotu, sklonil se nad ni a poprvé ji políbil.

Ale Roger se ve spánku pohne, film se zadrhne, zašustí a obraz mizí. Birgitta otáčí hlavu, dívá se na něj a do nosu ji udeří slabý zápach močoviny. Bleděmodré džíny pokrývá tmavá vlhká skvrna, která se šíří od poklopce přes levé stehno.

Birgitta je vyčerpaná, ale kdyby měla trochu síly v těle, převalila by se přes toho budižkničemu a zadusila ho vlastním tělem. Ale nemá sil nazbyt. Nedokáže si ani přikrýt rukama uši, aby z nich vytěsnila jeho hlas. A vlastně by to bylo jedno. Ta slova jsou jednou vyřčená, jeho replika se jí jednou provždy vryla do mozkové kůry.

„Doprdele,“ říká jeho hlas ve vzpomínce a klade jí ruku přes tvář, „doprdele, ty jsi tak šeredná, že se mi svěsil.“

Birgitta zamrká a popadá dech, pátrá v vzpomínkách po sborovém zpěvu a smyčcích, Doggenových mohutných prackách a mléčně bílé kopii Marilyn Monroe z Motaly. Ale film se přetrhl, cívka bezútěšně praská kolem dokola, cár filmu se třepotá a všechny výjevy jsou tytam.

Pevně svírá víčka, oči drží semknuté do dvou temných čárek a pokouší se vyvolat konejšivé vzpomínky. A když se to nedaří, napůl pozvedne víčka a pohlédne na Rogera. Dneska toho mizeru konečně vyrazí.

Naplavené dřevo

Je jaro, pomyslela si Cecy. Dnes v noci se

každá živá bytost na světě stane mým

příbytkem.

Ray Bradbury

TĚSNĚ PŘED ROZEDNĚNÍM SE PROMĚNÍ ZVUKY NA VŠECH CHODBÁCH, šepot a tlumené kroky nočního personálu vystřídá klapot podpatků a čiré, břeskné hlasy. Střídání směn. A navíc dneska má ranní směnu Kerstin Jedna. To je cítit přímo ve vzduchu, který se rozechvívá činorodostí, ještě než Kerstin vstoupí. Když má ráno službu Kerstin Dvě, vzduch se ani nepohne a voní kávou.

Dneska je středa. Možná že se budu smět osprchovat. Od posledního sprchování už uběhl týden a nasládle čpavý pach mého těla mě začíná obtěžovat. Nemůžu se soustředit. Mám totiž dobrý čich. Bohužel.

Vyfouknu do hubičky dlouhý a cílevědomý nádech a obrazovka nad postelí zamžiká.

„Uložit text? Ano/Ne?“

Krátký výdech. Ano, chci text uložit. Počítač zabzučí a zhasne.

Teprve teď si uvědomuji, jak mám unavené oči. Pálí mě za víčky. Musím si chvíli odpočinout ve tmě. A navíc je nejbezpečnější předstírat spánek, jestli se Kerstin Jedna rozhodne udělat ranní obhlídku. Pokud mě načapá, že jsem byla vzhůru celou noc, poslechnu si přednášku o tom, jak je důležité dodržovat denní rytmus. Možná že by nařídila té své výchovné četě, ať mě přivážou do vozíku a zavezou do společenské místnosti na některou z těch nekonečně přiblblých soutěží. Paměť pro čtyřleté dítě. Něco jako pexeso. První cena pomeranč a vítěz se má usmívat a přestat slintat – pokud to dokáže –, když se cena předává. Proto taky nikdy nevyhraju, i když mám všechno správně. Kerstin Jedna si výsledek upravuje podle svého. Pacienti trpící poruchou jednání – jak to nazývá ve své poameričtělé sociální próze – totiž nemohou vyhrávat. Terapeutická hodnota prostoduché soutěže by vyšla nazmar. Můj problém nezakotvenosti postoje spočívá v tom, že předstírám, že se neumím usmát. Slintám, šklebím se a tvářím se nešťastně kvůli tomu, že nejsem schopná ovládnout koutky úst, když se mě výchovná četa snaží nalákat vítězným pomerančem, ale neusměju se. Nikdy. A Kerstin Jedna – které je jasné, že je to lež a přetvářka – je pokaždé stejně zatvrzelá a zuřivá. Přesto se ale neodváží mě veřejně obvinit. Nemůže před pomocným personálem prozradit, že jsem se na ni jednou usmála.

To bylo před měsícem, první den na tomhle oddělení. Slyšela jsem její hlas na chodbě několik hodin, chvilku veselý a švitořivý, chvilku starostlivě vemlouvavý – a naskakovala mi husí kůže. Připomínal mi strašně moc jiných hlasů, a jejím přičiněním mi v uších burácela čím dál hlasitější kakofonie. Byla tam Karin z ústavu pro tělesně postižené, Rut usměvavá jako sluníčko, co chtěla být nevlastní matkou, ale proboha ne tady tohohle!, Němka Trudi z neurologie a její nohsledové Berit, Anna a Veronika. Všechny měly nadšené ptačí hlásky a všechny se chovaly jako holky z ulice. Usmívaly se, švitořily a hladily za odměnu. Ale měly ledově studené ruce a žádaly neúměrně vysokou cenu. Svatozář.

V pečovatelském domě jsem byla obklopená lhostejnými tetkami, co měly teplé ruce a hlasy, které moc neslibovaly. Před několika lety jsem měla skutečný vlastní byt a své vlastní asistenty. Byli to různí lidé, mladí muži i starší ženy na útěku před nezaměstnaností, unavené mámy od malých dětí, bez vzdělání, a umělci ve středním věku, jimž začaly sesychat sny o velkém úspěchu. Krmili mě, myli a oblékali a nežádali, abych je na oplátku milovala. Nedali se vykolejit ze svého klidu, poslouchali, když jsem zasténala nebo prudce napjala sval z nějakého nepříjemného podnětu, okamžitě mě pustili a zkusili to jemněji, nějak jinak. S tím teď byl konec. Záchvaty na mě přicházely stále častěji a byly daleko prudší, opakovaně jsem se dostávala do stavu zvaného status epilepticus, tedy dlouhodobého epileptického záchvatu. A jednou stál u mé postele Hubertsson a se sklopeným zrakem, jako kdyby se styděl, vysvětloval, že už to takhle dál nepůjde. Asistenti už mi nestačí, potřebuji stálou péči lékařsky školeného personálu, každopádně na několik měsíců, aspoň na tu dobu, než vyzkoušejí a naordinují nové léky. Takže musím zpátky do toho nemocničního zařízení, odkud mě kdysi zachránil. Hlas venku na chodbě prozrazoval, že tady vládne osoba, která je schopná se přerazit, aby zvítězila ve svém boji o dobro.

Přesto jsem se ale opravdu snažila chovat zdvořile. Na obrazovce zářil milý pozdrav, když Kerstin Jedna vešla ke mně do pokoje. Zrovna jsem chtěla vyfoukat do počítače své jméno, když se sklonila nad mou postel a odstrčila obrazovku stranou.

„Chudinko malá,“ řekla a natáhla ruku k pohlazení.

Nedokážu ovládnout křeče, ale tentokrát jsem měla štěstí. Hlava sebou škubla a obrátila se na stranu, přesně jako sebou vždycky škubne a otočí se na stranu, a já jsem se dostala do úplně dokonalého úhlu, abych se jí zakousla do palce. Zakousla jsem se. A stiskla. A skousla jsem tak prudce, že jsem cítila, jak předními zuby pronikám do bílé kůže a dotýkám se kosti, pak mě další křeč odhodila a přinutila stisk povolit. V té chvíli jsem se usmála. Širokým, teplým a upřímným úsměvem. Jediný úsměv, jakým kdy obdaruju Kerstin Jedna.

Při další křeči se mi podařilo znovu uchopit náustek a začala jsem foukat. Na obrazovku jsem neviděla – odstrčila ji strašně moc doprava – ale stejně se mi podařilo napsat, co jsem chtěla:

„Nikdo mi nebude říkat chudinko!“

Vrazila do obrazovky a se vzlykotem vyběhla ven, levou rukou se vyčítavě držela kolem pravého palce. Na vteřinu se mi chtělo zajásat nad vítězstvím, ale pak jsem uviděla text, co zářil nad mou hlavou.

Nikdo mi nebude říkat chudinko. No, panebože. Arnold Schwarzenegger by to neřekl líp.

A stejně jsem to říct musela. Protože žádný jiný stav nevyčerpal tolik jmen jako tenhle. Každé desetiletí během uplynulého století ze sebe vyplivlo staré zahořklé slovo a našlo si nové a líbeznější. A tak se z mrzáka stal chromý a z chromého nemohoucí, z nemohoucího postižený, z postiženého invalida, z invalidy handicapovaný a z handicapovaného nakonec osoba s funkční poruchou.

Za každým z těchto slov se skrývá šílená naděje. Já ji taky sdílím, tak to prostě je. Nikdo si nepřeje vroucněji jednoho dne najít to kouzelné slovo, dokonalé slovo, které vyléčí zjizvené mozky, které dá míše schopnost zacelit se a zmírajícím nervovým buňkám ožít. Ale dosud jsme ho nenašli. Když sečteme slova, která jsme doposud vyzkoušeli, co jiného bude součet než právě to, co Kerstin Jedna teď zakňourala nad mou hlavou?

Při čekání na ono dokonalé slovo tedy raději zůstanu mimo obvyklé nálepky. Vím, kdo jsem. Kus naplaveného dřeva. Ztrouchnivělá tříska ztroskotané lodi z jiné doby.

„Krucinál, vždyť to tvoje tělo jako kdyby rozmačkalo století,“ řekl Hubertsson jednou na silvestra u mě v bytě, když se opil. Z té věty se mi rozhořely tváře, ale obrazovku jsem nechala černou. Co bych mu na to taky mohla říct? Miláčku, chtěla bych pro tebe být člověk, ne nějaký pomník. Něco takového se neříká. Zejména když má člověk nohy uvězněné v plodové poloze a ruce a hlavu v neustálých křečovitých záškubech, kdy se tvář šklebí a ruce vlají jako vodní rostliny. To si člověk dá pozor na milostná slůvka a tváří se, jako že neslyší.

Ale já slyším. A vidím. A cítím.

Vidím a slyším a cítím, ačkoliv to, co u ostatních lidí je celistvé, souvislé a neporušené, je u mě poničené a rozdrcené. Jen pár tenounkých vláken spojuje mé skutečné já s mým tělem. Můj hlas má tři zvuky: vzdychám blahem, sténám při nepohodě a řvu jako zvíře na porážce, když trpím. To dokážu ovládat. Umím také krátce a dlouze dýchat do náustku a výdechy se mění ve slova na obrazovce. A kromě toho dokážu – ačkoliv to vyžaduje nekonečné vypětí – pořád ještě levou rukou držet lžíci, dovést ji na talíř a k ústům. Kousat a polykat. To je všechno.

Dlouho jsem si namlouvala, že ten chaos, co vlastně je mým tělem, navzdory všemu je oním jádrem, které znamená být člověk. Mám vůli a rozum, mám srdce, které bije, plíce, jež dýchají a – což není nepodstatné – lidský mozek s tolika podivuhodnými schopnostmi, až to mě samu naplňuje obavami. Ale žádné z těch odvážných hesel nepomáhá. Nakonec jsem byla stejně nucena si přiznat, že jsem uvězněna v pavučině podmínek, kterou Velký Taškář spředl kolem světa. A tohle vědomí za poslední měsíc ještě zesílilo. Někdy mi dokonce připadá, že Kerstin Jedna je jeho vyslanec, že je Boží pavouček, co jednou plíživě přileze po pavučině a kyselou slinou mi rozežere vnitřnosti a potom je ze mě vysaje.

Ano, bylo by to jen logické. Ale zatím se to nesmí stát.

Ještě mi zbývají dva úkoly.

Především chci vědět, která z mých sester ukradla život určený mně.

A pak chci následovat svého milého do hrobu. Teprve potom budu připravena se nechat vysát.

Teď ho slyším. Nikdo neotvírá dveře na oddělení tak pomalu jako on, nikdo se po ránu nešourá chodbou tak ospale jako on. Trochu váhá, asi má strach, že se odněkud zničehonic vynoří Kerstin Jedna a s úsměvem mu zatarasí cestu.

Říká jí Ká Jedna, té druhé Ká Dvě.

„Je nemožná,“ povzdechne si. „Ten proudnicový tvar a bílý povrch. Vsadil bych se, že je uplácaná z vanilkové zmrzliny. Zahřeješ ji a ztratí tvar i barvu.“

Dnes už není vysazený na hedvábnou pleť a pružné šlachy. Možná že to souvisí se stárnutím. Tvář se mu v posledních letech prodloužila a vypadá unaveně, obočí zešedlo a rozbujelo do houští, dvojitá brada zbytněla a pytlíky pod očima natekly. A současně začal nosit čím dál špinavější košile a kalhoty na zadku má plandavě vysezené. Několika sestrám z výchovné čety Kerstin Jedna připadá odporný. Ona sama si uchovává významný odstup. Když se k ní hodně přiblíží, prudce odstoupí a rukou si prohrábne vlasy, jako kdyby se chtěla toho doteku zbavit. To já bych nikdy neudělala. Kdybych měla vanilkově bílou pleť a pružné šlachy a kdybych se mohla hýbat, často bych se ho dotýkala. Je to jediný člověk, jehož doteky mám ráda. Možná je to tím, že se mě dotýká tak zřídka. Několikrát za měsíc mě formálně vyšetří, ale to je u toho pokaždé sestra a jeho ruce si počínají věcně a neosobně. Jen jednou ukončil vyšetření polaskáním. To když jsem měla čtvrtý zápal plic toho roku. Položil mi obě ruce kolem hlavy a přitáhl mě k sobě, tvář mi přitiskl k sobě na prsa.

„Bojuj,“ řekl. „Ani tentokrát ještě neumřeš.“

Jemný vlněný svetr pod bílým pláštěm mě škrábal na tváři. A jeho tělo vonělo mandlemi.

To bylo před jedenácti lety, a od té doby už to nikdy neudělal.

Někdy, když jsme sami, posadí se na kraj postele a rukou mi uhlazuje pokrývku, ale většinou si sedne dál a vůbec se na mě nedívá. Zaleze si až dozadu do okenního výklenku, ruce si sepne kolem kolen, hledí oknem ven, mluví a potom se intenzivně dívá na obrazovku, když odpovídám. Pro něj jsem víc přítomná ve slovech než v těle.

Ostatně ta slova mi dal on. A nejen to. Vůně a chuť mi dal, vzpomínku na chladno a horko, jméno mé matky a mých sester. Přiměl rukodělný spolek, aby mi daroval ručně tkaná lněná prostěradla, a jako poděkování pro ně udělal přednášku o tom, jak dutá lněná vlákna zabraňují proleženinám. Přesvědčil Rotary, aby mi zaplatili počítač, a Lions zase televizi, a jednou za rok mě doveze ve speciálním autě pro tělesně postižené do Technického muzea ve Stockholmu, abych se podívala do mlžné komory. A když už tam jsme, nechá mě hodiny sedět v tom temném prostoru a o samotě pozorovat tanec hmoty.

Všechno jsem dostala od Hubertssona. Všechno.

Table of Contents

Vlny a částice

Naplavené dřevo