Vydanie knihy z verejných zdrojov podporil Fond na podporu umenia.

Julian Barnes

The Noise of Time

Copyright © Julian Barnes 2016

Translation © Ján Litvák 2016

Design & Layout © Palo Bálik 2016

Slovak edition © Artforum 2016

venované Pat

Jeden, ktorý počúva,

jeden, ktorý spomína

a jeden, ktorý popíja.

príslovie

Stalo sa to uprostred vojny na stanici otvorenej a prašnej ako nekonečná pláň, rozprestierajúca sa navôkol. Ospanlivý vlak bol dva dni na ceste z Moskvy, smeroval na východ; ďalšie dva-tri dni cesty mal pred sebou, v závislosti od uhlia a pohybov vojsk. Bolo len krátko po brieždení, ale muž – v skutočnosti len polovičný muž – sa už na nízkom vozíku s drevenými kolieskami rútil k železničným vozňom prvej triedy. Nedal sa kočírovať inak ako trhnutím prednej nápravy a pred prevrátením sa ovládal povrazom vinúcim sa popod vozík a priviazaným slučkou hore k jeho gatiam. Muž mal ruky ovinuté sčernetými franforcami šiat a jeho koža bola stvrdnutá od žobrania na uliciach a nádražiach.

Jeho otec bol z tých, čo predchádzajúcu vojnu prežili. Požehnaný dedinským kňazom vyrazil do boja za vlasť a za cára. Kým sa vrátil, kňaz i cár sa už pominuli a jeho domovina už nebola ako predtým. Jeho žena vrieskala, keď videla, čo vojna porobila s jej manželom. Teraz bola iná vojna a ten istý útočník bol späť, len mená sa zmenili: mená na oboch stranách. Inak sa však nemenilo nič: mladých mužov zbrane stále trhali na franforce a potom ich nahrubo látali lapiduchovia. Jemu amputovali nohy v poľnej nemocnici medzi zlámanými stromami. Všetko sa to stalo pre veľkú vec, tak ako sa to dialo aj predtým. Nevykašľal sa na to. Nech o tom mudrujú iní; jeho jediným cieľom bolo dobrať sa konca každého dňa. Stal sa jedným zo spôsobov, ako prežiť. Od istého času sa všetci muži stali spôsobmi prežitia.

Niekoľko cestujúcich vystúpilo, aby sa nadýchali prašného vzduchu; iní vystrkovali hlavy z okien vozňov. Len čo sa žobrák priblížil, začal vybľakovať oplzlú pesničku. Niektorí z cestujúcich mu za tú zábavku pohodili kopejku či dve; iní mu zaplatili, aby odpálil. Niektorí náročky hádzali mince tak, aby dopadli na hranu a odkotúľali sa, aby sa mohli smiať, ako ich naháňa, posúvajúc sa päsťami po betónovom nástupišti. To mohlo primať ostatných, aby mu dali mince bez zdráhania – či už z ľútosti, alebo zo studu. Videl iba prsty, mince a manžety kabátov a bol imúnny voči urážkam. To bol ten, čo si vypije.

Dvaja muži z prvej triedy boli v okne a snažili sa odhadnúť, kde sú a na ako dlho asi zastali: na niekoľko minút, hodín, možno na celý deň. Žiadne informácie sa neoznamovali a oni vedeli, že vypytovať sa im neradno. Pre vyzvedanie na pohyb vlaku – aj keď ste v ňom cestovali – vás mohli označiť za sabotéra. Muži boli tridsiatnici, dosť starí na to, aby také veci vedeli. Ten, čo načúval, bol šťúply, nervózny chlapík s okuliarmi, okolo krku a zápästí mal amulety z cesnaku. Meno jeho spolucestujúceho je pre históriu stratené, hoci to bol ten, ktorý si zapamätal.

Vozík s polovičným človekom práve zhrkotal smerom k nim. Okolo sa veselo klebetilo o nejakom dedinskom drancovaní. Spevák postál a naznačil, že by rád niečo do úst. Ako odpoveď pridvihol muž s okuliarmi fľašu vodky. Bolo to nadmieru zdvorilostné gesto. Kedy už len žobrák odmietol vodku? O minútu neskôr sa k nemu dvaja cestujúci pripojili na nástupišti.

A tak už boli traja, tradičný počet na pitie vodky. Ten s okuliarmi stále držal fľašu, jeho spoločník tri poháre. Nalial do nich od oka, a dvaja cestujúci sa predklonili a predniesli obligátny prípitok na zdravie. Keď cinkli pohármi o seba, nervózny chlapík s okuliarmi nachýlil hlavu na stranu – raňajšie slnko nakratučko zablikalo v jeho okuliaroch – a niečo zamrmlal; jeho priateľ sa zasmial. Potom vodku na dúšok kopli do seba. Žobrák pridvihol svoj pohár na repete. Dožičili mu ešte za štamperlík, vzali mu pohár a vyliezli späť do vlaku. Žobrák, vďačný za výbuch alkoholu, čo sa prehnal jeho skráteným telom, zakormidloval k ďalšej skupinke cestujúcich. Kým sa tí dvaja zase ocitli na svojich miestach, ten, ktorý načúval, takmer zabudol, čo povedal. No ten, čo si pamätal, ešte len začínal so svojím rozpomínaním.

Vedel len, že toto je najhorší čas.

Stál pri výťahu už tri hodiny. S roztekanou mysľou fajčil piatu cigaretu.

Tváre, mená, spomienky. Plát rašeliny, pod ktorým mu oťažieva ruka. Švédske vodné vtáctvo, čo nad jeho hlavou trepoce krídlami. Polia slnečníc. Vôňa klinčekového oleja. Hrejivá, sladká vôňa Nity, nesúca sa od tenisového kurtu. Pot kanúci z kútov na čele. Tváre, mená.

A taktiež tváre a mená mŕtvych.

Mohol si z bytu priniesť stoličku. No jeho obavy by mu nedovolili posadiť sa. A keby čakal na výťah posediačky, určite by to pôsobilo výstredne.

Jeho rozpoloženie nepramenilo z ničoho, a napriek tomu bolo celkom zrozumiteľné. Ako zvyšok života. Ako sexuálna túžba, napríklad. Aj tá pramenila akoby z ničoho, a napriek tomu bola dokonale zrozumiteľná.

Pokúšal sa upriamiť myšlienky na Nitu, ale myseľ ho neposlúchala. Bola ako mucha mäsiarka, hlučná a prelietavá. Samozrejme, zosadla na Táni. No potom vzlietla s bzukotom k tomu dievčisku, k Rozálii. Mal sa pri spomienke na ňu začervenať, alebo bol potajomky pyšný na tú zvrátenú romancu?

Maršalovo mecénstvo – ktoré sa tiež vynorilo odnikadiaľ, a napriek tomu bolo dokonale zrozumiteľné. Dalo by sa tvrdiť to isté o maršalovej smrti?

Jurgensenova prívetivá bradatá tvár; a vzápätí spomienka na prudké rozhnevané zovretie matkiných prstov okolo jeho zápästia. A jeho otec, jeho milý, dobrotivý nepraktický otec, stojaci pri klavíri, spievajúci: „Odkvitli už dávno chryzantémy v záhrade.“

Kakofónia zvukov v jeho hlave. Hlas jeho otca, valčíky a polky, ktoré vyhrával, keď sa dvoril Nite, štyri výbuchy továrenských sirén na fis, psy brechajúce na nepresvedčivého fagotistu, vzbura bicích a plechov pod vládnou lóžou s oceľovou výstužou.

Tieto zvuky prerušoval zvuk zo skutočného sveta: náhly šum a lomozenie zo strojovne výťahu. Bola to teraz jeho noha, čo tu zazmätkovala, keď ňou zavadil o malý kufrík, opierajúci sa mu o lýtko. Vyčkával, jeho pamäť zrazu ostala prázdna a vyplnil ju strach. Potom výťah zastal o poschodie nižšie a on sa znova vzchopil. Zodvihol kufrík a ucítil, ako sa jeho obsah vnútri jemne posunul. Čo spôsobilo, že v mysli sa preniesol k príbehu o Prokofievovom pyžame.

Nie, nie ako mucha mäsiarka. Skôr ako niektorý z tých komárov v Anape. Kamkoľvek si sadli, nasávali krv.

Myslel si, stojac tu, že to on by mal byť pánom svojej mysle. No v noci, v osamotení to skôr vyzeralo, že myseľ ovládala jeho. Nuž, nik nemôže uniknúť pred svojím osudom, ako nás ubezpečil básnik. A nik nemôže uniknúť pred svojou mysľou.

Spomenul si na bolesť v tú noc, predtým než mu vybrali slepé črevo. Dvadsaťdvakrát sa vyvracal, vynadal zdravotnej sestre všetkými sprostými slovami, čo poznal, a potom žobronil, aby priateľ privolal milicionára, aby ho zastrelil a skoncoval s jeho bolesťou. Choď a priveď ho, nech ma zastrelí a skoncuje s tou bolesťou. No priateľ pomôcť odmietol.

Teraz už nepotreboval priateľa ani milicionára. Už stačilo dobrovoľníkov.

Všetko sa to začalo celkom presne, povedal svojej mysli, ráno 28. januára 1936 na železničnej stanici v Archangeľsku. Nie, ozvala sa jeho myseľ, nič sa nezačne len tak v presnom čase a na určitom mieste. Všetko sa začína na viacerých miestach a v rozličných časoch, dokonca ešte pred tvojím narodením, v cudzích krajinách, v mysliach iných ľudí.

A potom, čokoľvek ďalšie by sa prihodilo, všetko môže nerušene pokračovať, na iných miestach, v mysliach iných.

Pomyslel na cigarety: balíček Kazbek, Belomor, Hercegovina Flor. Na človeka, ktorý si mrví do fajky tabak z poltucta papirosiek, ktorý zanecháva na stole pozostatky kartónových rúrok a papierikov.

Dalo by sa to dokonca ešte v tejto pozdnej fáze opraviť, vrátiť späť, uviesť do pôvodného stavu? Odpoveď poznal: ako povedal doktor o prinavrátení nosa: „Samozrejme, môžem vám ho nasadiť naspäť, ale uisťujem vás, že by to bolo pre vás horšie.“

Premýšľal o Zakrevskom a Boľšom dome, a kto by tam mohol Zakrevského nahradiť. Niekto by sa už našiel. V tomto svete, ako bol ustanovený, nikdy nebola núdza o nejakého Zakrevského. Azda keď sa podarí vytvoriť raj, takmer presne za 200 000 000 000 rokov, Zakrevskij by už nemusel jestvovať.

Chvíľami jeho myseľ odmietala uveriť tomu, čo sa dialo. To nie je možné, pretože niečo také by vôbec nemalo existovať, ako povedal major, keď uvidel žirafu. Ibaže to bolo možné a bolo to.

Osud. Bolo to len vzletné pomenovanie pre niečo, čo nemôžete ovplyvniť. Keď vám život povedal: „Bude to takto,“ prikývli ste a nazvali to osudom. A tak malo byť jeho osudom, aby sa stal Dmitrijom Dmitrijevičom. S tým sa nedalo nič urobiť. Prirodzene, nepamätal si, ako ho pokrstili, ale nemal jediný dôvod pochybovať o pravdivosti tej historky. Celá rodina sa zhromaždila v pracovni jeho otca okolo prenosnej krstiteľnice. Prišiel kňaz a spýtal sa jeho rodičov, aké meno vybrali pre novorodenca. Jaroslav, odpovedali mu. Jaroslav? Kňaz sa tomu veľmi nepotešil. Povedal, že je to dosť nezvyčajné meno. Povedal, že deti s nezvyčajnými menami si v škole doberajú a robia si z nich posmech: nie, nie, nemôžu chlapca volať Jaroslav. Jeho otec a matka boli zmätení pri takom otvorenom nesúhlase, ale nechceli si ho pohnevať. Aké meno teda navrhujete? – spýtali sa. Volajte ho nejako normálne, riekol kňaz: napríklad Dmitrij. Jeho otec poukázal na to, že on sám sa volá Dmitrij a že Jaroslav Dmitrijevič znie oveľa lepšie ako Dmitrij Dmitrijevič. Kňaz však nesúhlasil. A tak sa stal Dmitrijom Dmitrijevičom.

Čo tam po mene? Narodil sa v Sankt Peterburgu, vyrastal v Petrohrade, dospieval v Leningrade. Alebo v Sankt Leninburgu, ako zvykol toto mesto zavše nazývať. Čo už tam záleží na mene?

Mal tridsaťjeden rokov. Jeho manželka Nita ležala o kúsok ďalej, po boku s ich dcérkou Galinou. Gaľa mala rôčik. V poslednom čase sa zdalo, akoby jeho život nadobudol stabilitu. Nedospel k tomu priamočiaro. Cítil silné emócie, ale nikdy ich nedokázal obratne vyjadriť. Dokonca aj pri futbalovom zápase málokedy povzbudzoval a prestával sa ovládať ako všetci ostatní; stačilo mu uvážlivo ohodnotiť šikovnosť alebo nešikovnosť hráča. Niektorí sa domnievali, že ide o typické upäté správanie Leningradčana; ale nad tým všetkým – alebo pod tým všetkým – vedel, že je plachý a úzkostlivý človek. A pri ženách, keď sa zbavil plachosti, sa zmietal kdesi medzi pochabým nadšením a poryvmi zúfalstva. Bolo to, ako keby mal vždy nesprávne nastavený metronóm.

Napriek tomu jeho život konečne pochytil nejakú pravidelnosť a spolu s ňou aj správny rytmus. Až na to, že teraz bolo všetko opäť vratké. Vratké: to bol veľmi silný eufemizmus.

To, že sa mu v noci o lýtko opieral kufrík, mu pripomenulo časy, keď sa pokúšal utiecť z domu. Koľko rokov vtedy mal? Azda sedem alebo osem. A mal so sebou nejaký kufrík? Pravdepodobne nie – jeho matka by sa určite veľmi rozčúlila. Bolo to jedného leta v Irinovke, kde jeho otec pôsobil ako správca. Jurgensen robil na jeho statku údržbára. Ktorý vyrábal veci a opravoval predmety spôsobom zrozumiteľným aj pre dieťa. Ktorý mu nikdy nedával pokyny, čo má robiť, iba ho nechal, nech sleduje, ako sa kus dreva premieňa na palošík či píšťalku. Ktorý mu podal čerstvo urezaný plát rašeliny a dovolil mu privoňať si k nej.

S Jurgensenom sa veľmi zblížil. Takže ak sa mu niečo znepáčilo, k čomu dochádzalo často, mohol povedať: „Dobre teda, odídem a budem bývať s Jurgensenom.“ Jedného rána, ešte keď ležal v posteli, vyriekol po prvý raz túto hrozbu, tento sľub. No jeho matke to akurát tak stačilo. Obliekaj sa a ja ťa tam odvediem, odvetila. Prijal jej výzvu – nie, nebolo kedy zbaliť si veci –, Sofia Vasilievna ho schmatla za zápästie a vykročili krížom cez pole k miestu, kde býval Jurgensen. Sprvoti bol odhodlaný svoju hrozbu naplniť, vykračujúc vedľa matky. No postupne sa začal zapierať podpätkami a vymanil si zápästie a potom aj ruku z matkinho zovretia. Myslel si, že sa vtedy vyšmykol on sám, ale teraz vedel, že to matka ho pustila, prst za prstom, až kým sa nevymanil. Nevyslobodil sa však preto, aby mohol žiť s Jurgensenom, ale aby mohol stiahnuť chvost, rozplakať sa a rozbehnúť sa domov.

Ruky, ruky klzké, ruky, čo sa ho zmocňujú. Ako dieťa sa bál mŕtvych – bál sa, že by mohli vstať z hrobov a polapiť ho, odvliecť tam do tej studenej čiernej zeme a jeho ústa a oči by sa naplnili hlinou. Tento strach sa pomaličky vytratil, pretože desivejšími sa stali ruky živých. Petrohradské prostitútky nebrali nijaké ohľady na jeho mladosť a nevinnosť. Časy boli čoraz zložitejšie, ruky čoraz chmatáckejšie. Načahovali sa, aby sa zmocnili tvojho vtáka, tvojho jedla, tvojich priateľov, tvojej rodiny, tvojho živobytia, tvojej existencie. Rovnako ako prostitútky ho napĺňali obavami aj vrátnici. A takisto fízli, nech už si dávali akékoľvek mená.

Ale bol tam ešte aj opačný strach: že ťa nezadržia ruky, čo ťa ochraňovali.

Maršal Tuchačevskij ho ochraňoval. Dlhé roky. Až do toho dňa, keď zbadal, ako z línie maršalových vlasov kanie dolu pot. Veľká biela vreckovka sa zachvela a zvlhla a on vedel, že už nie je v bezpečí.

Maršal bol najrozhľadenejší človek, s akým sa kedy stretol. Bol to najznámejší ruský vojenský stratég: noviny ho nazývali Červený Napoleon. Bol aj milovníkom hudby a amatérskym husliarom; človek s otvorenou zvedavou mysľou, ktorý sa rád zapájal do debát o románoch. Počas desaťročia, keď sa s Tuchačevským stretával, vídaval ho často, ako po zotmení vo svojej maršalskej uniforme prečesáva Moskvu a Leningrad, napoly pracovne, napoly pre zábavu, mieša politiku s pôžitkami; zhovára sa a argumentuje, konzumuje jedlá a popíja, s nadšením dáva najavo, že jeho oko vie oceniť baletky. S potešením objasňoval, ako ho raz Francúzi zasvätili do tajomstva, ako popíjať šampanské bez toho, aby sa doriadil.

Nehrozilo, že aj z neho by sa niekedy mohol stať taký sveták. Chýbalo mu sebavedomie a vari aj záujem. Nemal rád prešpekulované jedlá a ľahko sa opil. Predtým, keď bol ešte študentom, keď sa všetko dalo znova prehodnotiť a uviesť do poriadku, prv než strana všetko ovládla, mudroval, tak ako väčšina študentov, nad rámec toho, čo poznal. Bolo napríklad treba prehodnotiť otázku sexu, pretože zastarané ponímanie bolo nenávratne preč; a niekto prišiel s teóriou pohára vody. Mladí, čo všetko vedeli, zastávali názor, že mať pomer, to je ako vypiť pohár vody: keď ste boli smädní, napili ste sa, a keď ste cítili túžbu, oddali ste sa sexu. Nemal nič proti tomuto systému, hoci záležalo od žien, či boli také slobodné a túžiace, aké boli žiaduce. Niektoré boli, niektoré neboli. No analógia vás doviedla len potiaľto. Pohár vody neuchvátil srdce.

A okrem toho už vtedy do jeho života vstúpila Táňa.

Keď začal opakovane hovoriť o tom, ako bude žiť s Jurgensenom, jeho rodičia sa zrejme domnievali, že sa búri proti obmedzeniam rodiny – alebo obmedzeniam samotného detstva. Teraz, keď nad tým premýšľal, nebol si tým celkom istý. Bolo niečo záhadné na ich letnom dome – niečo naskrz pomýlené –, na ich statku v Irinovke. Ako každé dieťa predpokladal, že je to normálne, kým niekto nepovedal niečo iné. Tak to bolo dovtedy, kým začul, ako to dospelí rozoberajú, a smial sa, keď si uvedomil, aké je na dome všetko disproporčné. Izby boli obrovské, ale okná veľmi malé. Takže izba o veľkosti päťdesiat štvorcových metrov mala iba jediné maličké okienko. Dospelí sa domnievali, že stavitelia si museli popliesť miery a metre nahradili centimetrami a naopak. No len čo si to chlapec všimol, znepokojujúco to naňho zapôsobilo. Dom akoby bol uspôsobený na najponurejšie sny. Možno to bolo to, pred čím chcel ujsť.

Vždy vás prišli zobrať uprostred noci. A tak, radšej ako by ho mali vytiahnuť z bytu v pyžame, alebo by bol prinútený obliekať sa pred nejakým opovržlivo ľahostajným chlapíkom z NKVD, uložil sa do postele už oblečený, ležiac na prikrývkach, malý kufrík už mal zbalený na podlahe vedľa seba. Spánok ho obchádzal, predstavoval si tie najhoršie veci, aké si človek dokáže predstaviť. Jeho bezsenné prehadzovanie sa na posteli vytŕhalo zo spánku Nitu. Každý by tam zostal ležať a predstieral by, že nepočuje ani necíti hrôzu toho druhého. Jednou z nočných môr, ktoré ho pravidelne vytŕhali zo spánku, bolo, že NKVD by im mohlo odňať Gaľu a strčiť ju – ak by mala šťastie – do zvláštneho sirotinca pre deti nepriateľov štátu. Kde by dostala nové meno a novú identitu; kde by sa zmenila na príkladnú sovietsku občianku, slnečničku dvíhajúcu tvár k jagavému slncu, nazývanému Stalin. Preto navrhol, že strávi tie nevyhnutne bezsenné hodiny vonku na medzipodlaží pri výťahu. Nita bola neústupčivá, chcela, aby strávili chvíle, ktoré by sa mohli ukázať ako ich posledná spoločná noc, bok po boku. No jeho argument bol závažný a presadil si svoje.

Prvú noc pri výťahu sa rozhodol, že nebude fajčiť. V kufríku mal tri balíčky cigariet Kazbek a tie bude potrebovať, keď ho budú vyšetrovať. A následne ak ho zadržia. Tohto predsavzatia sa držal prvé dve noci. A potom mu zišlo na um, že čo ak mu zabavia cigarety, len čo vstúpi do Boľšovo domu. No čo ak nebude nasledovať nijaký výsluch, ale iba nejaké ponaučenie. Mohli by pred neho iba položiť hárok papiera a nariadiť mu, aby sa podpísal. Čo ak… Ďalej sa v uvažovaní nedostal. No v každom prípade by cigarety vyšli navnivoč.

A tak nemohol prísť na to, prečo by si nemal zapáliť.

A tak si zapálil.

Upieral pohľad na kazbečku medzi prstami. Malko raz súcitne, rozhodne obdivne poznamenal, že má malé a neklaviristické ruky. Malko mu taktiež povedal, už menej obdivne, že dosť necvičí. Záleží na tom, čo sa myslí tým, keď sa povie dosť. Cvičil akurát toľko, koľko cvičiť potreboval. Malko by sa mal držať svojich partitúr a svojej taktovky.

Mal šestnásť, v sanatóriu na Kryme sa zotavoval z tuberkulózy. Táňa a on boli rovnako starí a narodili sa presne v rovnaký deň, s jediným maličkým rozdielom: on sa narodil 25. septembra podľa nového, ona 25. septembra podľa starého kalendára. Takáto faktická zhoda odobrila ich vzťah; alebo povedané inak, boli stvorení jeden pre druhého. Tatiana Glivenko s nakrátko zastrihnutými vlasmi, dychtiaca po živote tak ako on. Bola to prvá láska vo všetkej svojej zdanlivej jednoduchosti a v plnom rozsahu svojej osudovosti. Jeho sestra Marusia, ktorá naňho dohliadala, všetko vytárala ich matke. Sofia Vasilievna v liste obratom varovala svojho syna pred týmto neznámym dievčaťom, pred týmto vzťahom, vlastne pred akýmkoľvek vzťahom. V odpovedi so všetkou pompéznosťou šestnásťročného mladíka vysvetlil matke princípy voľnej lásky. Ako všetci musia zostať slobodní, aby ľúbili v súlade so svojou túžbou; že telesná láska trvá, avšak iba krátky čas; že pohlavia sú celkom rovnocenné; že inštitúcia manželstva by mala byť zrušená, ale ak pretrvá, žena má plné právo na milostný románik, ak je hnaná túžbou, a ak sa potom chce nechať rozviesť, muž to musí pochopiť a prijať pohanu, ale že popritom všetkom a napriek všetkému sú deti posvätné.

Matka mu na jeho blahosklonný a mravoučný výklad života neodpovedala. A v každom prípade sa mal s Táňou rozísť takmer tak náhle, ako sa stretli. Ona sa vrátila do Moskvy, on a Marusia do Petrohradu. Ale písal jej nepretržite; navštevovali sa; a venoval jej svoje prvé klavírne trio. Jeho matka to naďalej neschvaľovala. A potom, o tri roky neskôr, konečne spolu prežili na Kaukaze niekoľko týždňov. Obaja mali devätnásť a boli bez dozoru; a on práve zarobil tristo rubľov za koncert v Charkove. Tie spoločné týždne v Anape… ako dávno sa zdajú. Koľko času vlastne odvtedy uplynulo – viac ako tretina jeho života.

A tak sa to všetko začalo celkom presne ráno 28. januára 1936 v Archangeľsku. Bol pozvaný, aby pod taktovkou Viktora Kubackého odohral svoj Prvý klavírny koncert s tamojším orchestrom; tí dvaja tiež zahrali jeho novú Violončelovú sonátu. Prebehlo to hladko. Na druhý deň ráno zašiel na železničnú stanicu kúpiť si výtlačok Pravdy. Zbežne preletel prvú stranu, potom nalistoval ďalšie dve. Bol to, ako neskôr uviedol, najpamätnejší deň v jeho živote. A tento dátum si pripomínal každý rok až do svojej smrti.

Okrem toho – ako jeho myseľ okamžite podotkla – nikdy sa nič takto presne nezačína. Začalo sa to na rozličných miestach a v rôznych hlavách. Skutočným východiskovým bodom mohla byť jeho vlastná sláva. Alebo jeho opera. Alebo to mohol byť Stalin, ktorý, keďže bol neomylný, bol za všetko zodpovedný. Alebo to mohlo zapríčiniť niečo také prosté ako rozmiestnenie orchestra. Naozaj, napokon najlepšie by bolo pozerať sa na vec nasledovne: skladateľa najprv udali a zatkli, neskôr odsúdili a zastrelili, a to všetko len pre rozmiestnenie orchestra.

Ak sa to všetko začalo niekde inde a v hlavách iných, potom by azda mohol viniť Shakespeara za to, že napísal Macbetha. Alebo Leskova za to, že to poruštil na Lady Macbeth Mcenského okresu. Nie, ani jeden z nich za to nemohol. Bola to, samozrejme, len jeho chyba, že napísal skladbu, ktorá urazila. Bola to chyba jeho opery, že mala taký úspech – doma i v zahraničí – až to vzbudilo pozornosť Kremľa. Bola to Stalinova chyba, pretože to on inšpiroval a schválil úvodník v Pravde – azda ho aj sám napísal: bolo tam dosť veľa gramatických chýb, poukazujúcich na pero človeka, po ktorom sa chyby nikdy neopravujú. Bola to aj Stalinova chyba, že sám seba predstavoval predovšetkým ako patróna a znalca umenia.

Bolo o ňom známe, že si nikdy nenechal ujsť predstavenie Borisa Godunova v Boľšom teatre. Takmer rovnako horlivo chodil na Knieža Igora, ako aj na Sadka od Rimského-Korsakova. Prečo by si Stalin nemal chcieť vypočuť s nadšením prijatú novú operu Lady Macbeth Mcenského okresu?

A tak skladateľovi nariadili, aby 26. januára 1936 navštívil predstavenie svojho vlastného diela. Mal tam byť súdruh Stalin, ako aj súdruhovia Molotov, Mikojan, Ždanov. Zaujali svoje miesta vo vládnej lóži. Ktorá bola nanešťastie umiestnená presne nad bicími a plechmi. Nástrojovými skupinami, ktorým v Lady Macbeth Mcenského okresu nebolo určené prejavovať sa skromne a nenápadne.

Pamätal si, ako pohliadol z riaditeľskej lóže, v ktorej sedel, k vládnej lóži. Za malým závesom, neprítomne prítomný, sa ukrýval Stalin, ku ktorému sa podlízavo otáčali ďalší významní súdruhovia, vedomí si toho, že sami sú na očiach. Aj dirigent, aj orchester boli, pochopiteľne, nervózni, vzhľadom na príležitosť, ktorú dostali. V intermezze pred Kataríninou svadbou sa drevá, plechy a bicie podujali hrať hlasnejšie, než im bolo určené. A potom sa to už šírilo naprieč všetkými sekciami ako vírus. Dirigent, aj keď si to všimol, bol bezmocný. Orchester bol čoraz hlučnejší a zakaždým, keď pod nimi bicie a plechy zaburácali fortissimo – dosť hlasné na to, aby vyrazilo vitráže –, súdruhovia Mikojan a Ždanov sa teatrálne strhli, obrátili sa k postave za závesom a utrúsili nejakú posmešnú poznámku. Keď diváci na začiatku štvrtého dejstva zdvihli zrak k vládnej lóži, zbadali, že zíva prázdnotou.

Po predstavení si zbalil aktovku a šiel rovno na Severné nádražie, aby chytil vlak do Archangeľska. Pamätal si, ako myslí na to, že vládna lóža bola špeciálne vystužená oceľovými platňami proti prípadným atentátom. Ale že na riaditeľskej lóži také opláštenie nebolo. Nemal ešte ani tridsať a jeho manželka bola v tom čase v piatom mesiaci tehotenstva.

1936: vždy bol poverčivý ohľadom priestupných rokov. Rovnako ako mnoho iných ľudí veril, že prinášajú smolu.

Znova sa ozvala strojovňa výťahu. Keď si uvedomil, že výťah minul štvrté poschodie, zdvihol kufrík a držal si ho pri tele. Čakal na otvorenie dverí, pohľad na uniformu, pokynutie, a potom na vystreté ruky, naťahujúce sa za ním, a na zovretie na zápästí. Čo by bolo celkom zbytočné vzhľadom na jeho vôľu odísť s nimi, aby ich dostal preč z tohto priestoru, preč od svojej manželky a dieťaťa.

Potom sa dvere výťahu otvorili, a bol to sused s iným posunkom, mysleným skôr tak, aby nič nenaznačoval – dokonca ani počudovanie nad tým, že ho vidí vychádzať v takú neskorú hodinu. Kývol hlavou na odpoveď, vkročil do výťahu, náhodne stisol tlačidlo, zviezol sa o niekoľko poschodí nižšie, niekoľko minút počkal, potom sa vrátil na piate poschodie, kde vystúpil a pokračoval v nočnom bdení. Presne takýmto spôsobom sa to odohralo už aj predtým. Nikdy neodzneli nijaké slová, pretože slová boli nebezpečné. Rovnako bolo možné, že vyzeral ako muž ponižujúco vykopnutý vlastnou manželkou, noc čo noc; alebo ako muž, ktorý rozpačito demonštratívne odchádza od svojej manželky, noc čo noc, a potom sa vracia. Bolo však tiež možné, že na ňom bolo presne vidieť, čo je zač, muž, ako stovky iných po celom meste, ktorý čaká každú noc na zatknutie.

Pred mnohými rokmi, v dávnych časoch, ešte v uplynulom storočí, keď jeho matka bola v Irkutsku v Inštitúte pre šľachtičné, tancovala spolu s dvoma ďalšími dievčatami mazurku zo Života za cára pred Mikulášom II., vtedy korunným princom. Glinkova opera sa, samozrejme, v Sovietskom zväze nemohla hrávať, aj keď jej téma – morálne poučná, o chudobnom roľníkovi, ktorý položí život za veľkého vodcu – mohla odkazovať na Stalina. „Tanec pre cára“: uvažoval, či o tom Zakrevskij vedel. Za starých čias bolo bežné, že dieťa zaplatilo za otcove hriechy, a rozhodne aj za tie matkine. V súčasnosti v najvyspelejšej spoločnosti na svete mohli rodičia platiť za hriechy dieťaťa spolu so strýčkami, tetami, bratrancami, priženencami, kolegami, priateľmi a dokonca aj s mužom, čo sa na vás bezmyšlienkovite usmial, keď vystúpil o tretej ráno z výťahu. Systém odplaty sa ohromne zdokonalil a bol oveľa komplexnejší než predtým.

Jeho matka bola v manželstve dominantná, rovnako ako Nina Vasilievna bola dominantná v tom ich. Jeho otec Dmitrij Boleslavovič bol krotký nezištný muž, ktorý tvrdo pracoval a odovzdával plat manželke, ponechal si len nejaké drobné na tabak. Mal jemný tenor a hrával na klavíri skladby pre štyri ruky. Spieval cigánske romance, piesne ako „Ach, nie teba tak vášnivo ľúbim“ a „Odkvitli už dávno chryzantémy v záhrade“. Zbožňoval špásy a hry a detektívne príbehy. Štýlový zapaľovač alebo rébusy ho dokázali zabaviť celé hodiny. Nevrhal sa do života priamo. Mal osobitnú gumenú pečiatku a každá položka v jeho knižnici bola označená okrídleným výrokom: „Táto kniha bola ukradnutá D. B. Šostakovičovi.“

Psychiater skúmajúci tvorivý proces sa ho raz spýtal na Dmitrija Boleslavoviča. Odvetil mu, že jeho otec „bol úplne normálny človek“. Nebolo to blahosklonné konštatovanie: opísal závideniahodnú schopnosť byť normálnou ľudskou bytosťou a zobudiť sa každé ráno s úsmevom na tvári. A navyše, jeho otec zomrel mladý – nemal ešte ani päťdesiat. Nanešťastie pre rodinu a pre tých, čo ho milovali, pre samotného Dmitrija Boleslavoviča to však možno nebola pohroma. Ak by žil o čosi dlhšie, mohol by sledovať, ako sa revolúcia zmenila v čosi zatrpknuté, paranoidné a mäsožravé. Niežeby sa o ňu nejako veľmi zaujímal. To bola ďalšia z jeho silných stránok.

Jeho smrťou sa vdova po ňom ocitla bez príjmu s dvoma dcérkami a hudobne vyhraneným pätnásťročným synom. Sofia Vasilievna zobrala hocijakú podradnú prácu, aby ich uživila. Pracovala ako pisárka v Úrade pre miery a váhy a výmenou za skyvu chleba dávala hodiny klavíra. Zavše uvažoval, či sa všetky jeho úzkosti nezačali otcovou smrťou. Úplne si to však nepripúšťal, lebo odtiaľ by bol už iba krôčik k obviňovaniu Dmitrija Boleslavoviča. Preto by bolo možno úprimnejšie povedať, že všetky jeho úzkosti sa v tej chvíli zdvojnásobili. Koľkokrát sa súhlasne podvoľoval tým ťaživým vyzývavým slovám: „Teraz musíš v rodine prevziať chlapskú rolu.“ Zaťažovali ho očakávaniami a zmyslom pre povinnosť, ktoré nebol schopný dobre znášať. A jeho zdravie bolo odjakživa krehké. Príliš dôverne poznal to hmatkanie doktorových rúk, poklepkávanie a počúvanie, vyšetrovanie, skalpel, sanatórium. Stále čakal, kedy sa v ňom rozvinie tá sľubovaná mužnosť. Vedel však, že ľahko stráca sústredenie a je tiež skôr tvrdohlavý než vyrovnane asertívny. Z toho pramenila jeho neschopnosť zabezpečovať rodinu spolu s Jurgensenom.

Table of Contents

Na medziposchodí