PRÁVNÍ MONOGRAFIE

Trest odnětí svobody

a jeho výkon

(ukázka)

VĚRA KALVODOVÁ

Vzor citace: KALVODOVÁ, V. Trest odnětí svobody a jeho výkon.

Praha: Wolters Kluwer ČR, 2016. 200 s.

Právní stav publikace je k 1. 7. 2016

Lektorovala JUDr. Marie Vanduchová, CSc.

© doc. JUDr. Věra Kalvodová, Dr., 2016

ISBN 978-80-7552-163-7 (brož.)

ISBN 978-80-7552-164-4 (e-pub)

OBSAH

Použité zkratky

O autorce

Úvod

Kapitola 1: K filozofii trestání (nejen) z pohledu trestního zákoníku

1.1 Úvodem

1.2 Reforma trestního práva a systém trestních sankcí

1.2.1 Novelizační fáze reformy

1.2.2 Rekodifikační fáze reformy

Kapitola 2: Trest odnětí svobody de lege lata

2.1 Úvodem

2.2 Trest odnětí svobody v evropském právním prostřední

2.2.1 Úvodem

2.2.2 Aktivity Rady Evropy

2.2.3 Corpus Juris

2.2.4 Legislativa Evropské unie

2.3 Ústavněprávní rámec trestu odnětí svobody

2.4 Trest odnětí svobody v systému trestů

2.4.1 Úvodem

2.4.2 Nepodmíněný trest odnětí svobody

2.4.3 Podmíněné odsouzení

2.4.4 Podmíněné odsouzení s dohledem

2.4.5 Výjimečný trest

2.4.6 Náhradní trest odnětí svobody

2.4.7 Trestní opatření odnětí svobody u mladistvých

Kapitola 3: Alternativní tresty

3.1 Úvodem

3.2 Domácí vězení

3.3 Obecně prospěšné práce

3.4 Peněžitý trest

Kapitola 4: Vybrané otázky výkonu trestu odnětí svobody

4.1 Úvodem

4.2 Reforma vězeňství po roce 1989

4.3 K diferenciaci odsouzených

4.4 Zacházení s odsouzenými

4.5 Podmíněné propuštění

Kapitola 5: Trest odnětí svobody a jeho výkon ve vybraných evropských právních úpravách

5.1 Úvodem

5.2 Anglie a Wales

5.3 Belgie

5.4 Dánsko

5.5 Finsko

5.6 Chorvatsko

5.7 Itálie

5.8 Litva

5.9 Německo

5.10 Polsko

5.11 Rakousko

5.12 Slovensko

Závěry

Přehled literatury

Summary

Věcný rejstřík

POUŽITÉ ZKRATKY

ESLP Evropský soud pro lidská práva

Úmluva sdělení federálního ministerstva zahraničních věcí č. 209/1992 Sb., o sjednání Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod a Protokolů na tuto úmluvu navazujících

EVP Evropská vězeňská pravidla

Koncepce 1991 Koncepce rozvoje vězeňství v ČR z roku 1991

Koncepce 2015 Koncepce rozvoje českého vězeňství do roku 2015

Koncepce 2025 Koncepce vězeňství do roku 2025

Listina usnesení předsednictva ČNR č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky

Listina EU Listina základních práv Evropské unie

ř. v. t. vyhláška Ministerstva spravedlnosti č. 345/1999 Sb., kterou se vydává řád výkonu trestu odnětí svobody

SFEU Smlouva o fungování Evropské unie

tr. řád zákon č. 141/1961 Sb., o trestním řízení soudním (trestní řád)

tr. zákon zákon č. 140/1961 Sb., trestní zákon

tr. zákoník zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník

zák. o tr. odpovědnosti p. o. zákon č. 418/2011 Sb., o trestní odpovědnosti právnických osob a řízení proti nim

z. v. t. zákon č. 169/1999 Sb., o výkonu trestu odnětí svobody a o změně některých souvisejících zákonů

z. s. m. zákon č. 218/2003 Sb., o odpovědnosti mládeže za protiprávní činy a o soudnictví ve věcech mládeže a o změně některých zákonů (zákon o soudnictví ve věcech mládeže)

O AUTORCE

Doc. JUDr. Věra Kalvodová, Dr. (nar. 1965) působí na Právnické fakultě Masarykovy univerzity od 1. 11. 1990. V současné době zastává funkci vedoucí katedry trestního práva a je pověřena výkonem funkce proděkanky pro doktorské studium a rigorózní řízení. Pracuje rovněž jako poradkyně trestního kolegia Nejvyššího soudu. Předmětem jejího odborného zájmu je zejména problematika sankčního systému trestního práva. Od počátku své akademické dráhy se věnuje různým aspektům této problematiky, jako jsou např. systém trestů, trest odnětí svobody a jeho výkon, výjimečný trest, alternativní tresty, zabezpečovací detence, sankcionování právnických osob či sankční systémy v mezinárodním srovnání. Stranou jejího zájmu však nezůstávají ani další témata, např. legalizace výnosů z trestné činnosti, trestní právo v mimoevropských právních systémech či europeizace trestního práva. Je autorkou řady článků v odborných časopisech a v domácích i zahraničních sbornících. Publikovala dvě monografie (Trest odnětí svobody na doživotí, 1995 a Postavení trestu odnětí svobody v systému trestněprávních sankcí, 2002). Je autorkou komentáře k zákonu o výkonu trestu odnětí svobody a spoluautorkou komentáře k zákonu o výkonu zabezpečovací detence. Autorsky se podílela na několika zahraničních monografiích. Je rovněž spoluautorkou řady učebnic. Působí např. jako členka kontrolní rady GAČR, členka řídícího výboru České národní skupiny AIDP, členka komise pro nový trestní řád a Rady pro probaci a mediaci. Od roku 2011 je členkou řídícího výboru Evropské asociace právnických fakult (ELFA Board), v dubnu 2016 byla zvolena prezidentkou ELFA.

ÚVOD

Trest odnětí svobody je nedílnou součástí sankčního systému trestního práva. Postavení trestu odnětí svobody v něm se však v průběhu věků měnilo. Z původně okrajové formy trestní represe se vyvinul v dominantní prostředek postihu pachatelů trestných činů, aby poté, co byla shledána jeho nedostatečná efektivita v boji s kriminalitou, byla tato jeho pozice oslabována ve prospěch alternativ s odnětím svobody nespojených v duchu ideje trestu odnětí svobody jakožto ultima ratio. Přesto odnětí svobody zaujímá významné místo i v moderním systému trestů a v určitých případech je dokonce nezastupitelným prostředkem ochrany společnosti.

Monografie Trest odnětí svobody a jeho výkon vznikla s cílem analyzovat postavení trestu odnětí svobody v sankčním systému trestního práva a identifikovat problémy s tímto trestem a jeho výkonem spojené, případně nabídnout i možnosti jejich řešení, to vše v historickém kontextu, mezinárodních či evropských souvislostech a z pohledu české sankční politiky i právní úpravy de lege lata i de lege ferenda. Určitým způsobem navazuje na přechozí autorčiny práce, sumarizuje a do širšího kontextu zasazuje myšlenky v nich prezentované, dále je rozvíjí a obohacuje o aktuální poznatky reflektující změny právní úpravy především v podobě přijetí nového trestního zákoníku v roce 2009 i změny sociální, politické i ekonomické reality, včetně vstupu České republiky do Evropské unie.

Monografie obsahuje pět kapitol. První z nich je věnována obecnějšímu pohledu na filozofii a přístupy k trestání. Autorka se v ní zaměřuje zejména na proces reformy trestního práva po roce 1989. Druhá kapitola se zabývá analýzou právní úpravy trestu odnětí svobody de lege lata, a to i v kontextu s jeho postavením v evropském právním prostředí. Obsahem kapitoly třetí jsou alternativy k trestu odnětí svobody, které s postavením trestu odnětí svobody v sankčním systému práva úzce souvisí. Kapitola čtvrtá je věnována vybraným aspektům výkonu trestu odnětí svobody, jenž je klíčovou a přitom stále problematickou fází z hlediska naplnění jeho účelu. Kapitola pátá pak přináší pohled na trest odnětí svobody a jeho výkon ve vybraných evropských právních úpravách, který by měl přispět k určitému komparativnímu hodnocení české právní úpravy.

Práce se záměrně detailně nezabývá historickým vývojem trestu odnětí svobody a jeho výkonu ani filozofickými, resp. právně teoretickými pojetími účelu trestu či pojmovým vymezením kriminální, trestní či sankční politiky. Nepostihuje ani všechny mezinárodněprávní aspekty trestu odnětí svobody. Těmto otázkám je v odborné literatuře věnován dostatek prostoru. S oporou o tradiční metody vědecké práce v oblasti právní vědy (zejména monografickou, analytickou a komparativní) monografie nabízí čtenáři ucelený, a jak autorka, aniž chce být neskromná, doufá, i originální a pro čtenáře přínosný pohled na stěžejní výseč rozsáhlé problematiky sankční politiky a sankčního systému trestního práva, jíž trest odnětí svobody a jeho výkon bezesporu je.

KAPITOLA 1

K filozofii trestání (nejen) z pohledu trestního zákoníku

1.1 Úvodem

Pohledy na trest a jeho úlohu ve společnosti se postupně vyvíjely. Původně jediný smysl trestní sankce vycházející z principu „oko za oko, zub za zub“ vyjadřoval odedávna nejdůraznějším způsobem trest smrti. Po staletí byl spolu s dalšími tělesnými tresty masově používán i zneužíván jako nejobvyklejší sankce proti narušitelům zákonů a obyčejových norem soužití v nejrůznějších ekonomických a kulturních společenstvích. Teprve v historicky relativně nedávné době byl co do frekvence svého použití nahrazen tresty spojenými „pouze“ s odnětím svobody.[1] Vězení jako výkon trestu se začalo rozšiřovat od poloviny šestnáctého století, současně s rozvojem renesančního myšlení a změnami postojů k lidskému životu. Vznik trestu odnětí svobody v jeho klasické podobě pak můžeme datovat do období konce osmnáctého století, a zejména pak do století devatenáctého, kdy probíhá hnutí usilující o humanizaci výkonu trestu a prohloubení jeho účinnosti.[2] Byť je trest odnětí svobody sankcí historicky relativně novou, můžeme-li si dovolit takto označit dobu tří až čtyř století, stal se záhy pilířem moderních trestněprávních sankčních systémů.[3] Dominantní pozici v nich zaujímal zhruba až do poloviny dvacátého století, kdy se objevuje nový trend v přístupu k trestu odnětí svobody. Vzrůstající kriminalita a změny jejího charakteru vyvolaly potřebu změn klasických forem její kontroly.[4] Aktuální se stala otázka účinnosti trestů, zejména trestu odnětí svobody, jenž nesplnil zcela očekávání ve směru individuální a generální prevence a snížení kriminality. Po počátečních snahách o reformu vězeňských systémů v letech 60. a na počátku

70. let minulého století se trestní politika řady států Evropy i Ameriky vydala cestou přehodnocování pozice trestu odnětí svobody v systému trestněprávních sankcí a hledání jeho vhodných alternativ, což ve svém důsledku vedlo k prolomení dominantního postavení trestu odnětí svobody.[5]

Významnou roli při dalším rozvíjení těchto nových trendů trestní politiky sehrála i tzv. restorativní (nápravná či obnovující) justice, jež představuje určitý koncept zacházení s pachateli, odlišný od klasické neboli retributivní (odplatná či trestající) justice, vycházející z názoru, že současná trestní spravedlnost nepředstavuje adekvátní reakci společnosti na kriminalitu. Jde o soubor postulátů, cílů a metod, které charakterizují určitý přístup k řešení problematiky zločinnosti.[6] Základním rozdílem mezi retributivní a restorativní justicí, z něhož pramení rozdíly v přístupu k řešení trestní věcí, je odlišné chápání trestného činu. V modelu justice retributivní je trestný čin vnímán jako vztah (konflikt) mezi pachatelem trestného činu a státem. Pozornost se soustřeďuje primárně na pachatele. Poškozený, resp. oběť trestného činu je přehlížena a je jí přiznáno spíše pasivní postavení. Koncepce restorativní justice vychází z předpokladu, že trestný čin je zpravidla sociální konflikt mezi dvěma, popř. i více jednotlivci či stranami, na jehož řešení se musí aktivně podílet všichni dotčení, tj. pachatel, oběť a jejich sociální společenství. Jen tak lze napravit negativní důsledky způsobené trestným činem a obnovit trestným činem narušený systém hodnot a sociálních vztahů. Klíčový význam v systému restorativní justice tak náleží těm aktivitám, opatřením a procesům, které v přítomnosti, popř. v blízké budoucnosti směřují k odčinění způsobených škod a k urovnání narušených právních a společenských vztahů, které minimalizují nebezpečí recidivy, tedy nikoli těm, které hodnotí určité jednání z pohledu minulosti, což je typické právě pro retributivní justici.[7]

Koncepce restorativní justice je obecně považována za ideový základ systému trestněprávních alternativ; k jejich problematice viz kap. 3.1. Nicméně výše vymezená podstata modelu restorativní justice by mohla evokovat otázku, zda, resp. jak do jejího rámce zapadá ukládání alternativních trestů. Poškození, resp. oběti trestného činu často preferují přísný postih pachatele, který považují za větší satisfakci, než je samotná náhrada škody, a uložení alternativního trestu nepokládají za dostatečnou reakci státu na trestný čin, jímž jim byla způsobena újma. Takový pocit pak těžko může vést k naplnění základního cíle restorativní justice, jímž je urovnání trestným činem narušeného stavu. Je také otázkou, nakolik se na procesu, jehož výsledkem je uložení a výkon alternativního trestu, může poškozený aktivně podílet. Cílům restorativní justice tak z tohoto pohledu lépe odpovídají odklony jakožto procesní alternativy řešení trestních věcí. Uvedenou otázku je však třeba vnímat i v širším kontextu, tedy nejen ve smyslu akceptace způsobu vyřešení konfliktu ze strany poškozeného. Významným je i samotný přístup ze strany pachatele k trestnému činu a jeho důsledkům, uvědomění si a přijetí skutečné odpovědnosti, náhrada škody či jiné odčinění újmy nebo alespoň účinná snaha v tomto směru, respektování uloženého trestu apod. Alternativní tresty tak v sobě bezesporu mají restorativní potenciál, a to zejména směrem k základnímu způsobu urovnání konfliktního stavu mezi obviněným a poškozeným, jímž je vyrovnání se na materiální úrovni, tedy náhrada škody.[8] Jejich uložení je často podmíněno právě náhradou škody či opatřeními učiněnými k její náhradě. Přihlíží se však i k nemateriálním formám satisfakce, zda se např. pachatel omluvil poškozenému, projevil lítost nad spáchaným činem apod. Povinnost nahradit podle svých sil škodu či poskytnutí jiného přiměřeného zadostiučinění pak bývá stanovena i jako součást alternativního trestu. Do systému restorativní justice tak alternativní tresty bezesporu patří, jejich ideový základ však nutno hledat jinde a k jeho vzniku došlo dříve, než byl koncept restorativní justice vytvořen.

I přes posilující trend omezování nepodmíněných trestů odnětí svobody a hledání jiných, méně punitivních prostředků řešení trestních věcí nelze přehlédnout skutečnost, že se v posledních letech začínají opět projevovat i tendence ke zpřísnění trestního postihu určitých druhů či forem kriminality. Ve vnitrostátních úpravách dochází ke zvyšování horních hranic trestu odnětí svobody, jak v obecné výměře, tak i u některých trestných činů, zpřísňuje se např. postih recidivy apod. Spíše punitivně je pak orientována legislativa Evropské unie; blíže srov. kap. 2.2.

V podmínkách českého, resp. československého trestního práva probíhal výše nastíněný vývoj sankční politiky, resp. první a druhá jeho etapa, poněkud odlišně. Fáze první, tedy snaha o reformu vězeňství, se uskutečnila i u nás. V roce 1965 byl přijat zákon o výkonu trestu odnětí svobody (č. 59/1965 Sb.), který představoval první komplexní právní úpravu výkonu trestu odnětí svobody a přinesl určité pozitivní kvalitativní změny výkonu trestu.[9] Trend omezování nepodmíněného tresu odnětí svobody a hledání jeho vhodných alternativ však nastoupil o více než 30 let později, v souvislosti se změnami politické a sociální reality po roce 1989 a následným procesem reformy trestního práva. Na počátku devadesátých let minulého století disponovalo trestní právo omezeným systémem trestů, v němž dominantní role náležela nepodmíněnému trestu odnětí svobody, a to i z pohledu aplikační praxe, byť rozdíl mezi počtem uložených nepodmíněných a podmíněných trestů odnětí svobody nebyl nijak propastný.[10] Systém trestů obsahoval v zásadě jen dvě alternativy nepodmíněného trestu odnětí svobody, a to podmíněné odsouzení a nápravné opatření. Podmíněné odsouzení představovalo alternativu nepodmíněného trestu nepřevyšujícího výměru dvou let; srov. blíže § 58 odst. 1 tr. zákona. Nápravné opatření bylo koncipováno rovněž jako alternativa nepodmíněného trestu odnětí svobody. Bylo možné je uložit, pokud uložení dovoloval trestní zákon ve zvláštní části a vzhledem k osobě pachatele a možnostem jeho nápravy uložení trestu odnětí svobody nebylo třeba. Další podmínkou byla pracovní způsobilost odsouzeného; srov. § 43

tr. zákona ve znění účinném do novely č. 175/1990 Sb. Tento trest spočíval v povinnosti vykonávat práce za podmínek stanovených soudem. Z odměny za práci náleželo 10–25 % státu, výšku srážky určil soud. Z důležitých důvodů mohl soud nařídit i změnu zaměstnání pachatele v tom směru, aby vykonával méně odpovědnou práci nebo na jiném pracovišti. V takovém případě soud zároveň stanovil zásady pro určení druhu, způsobu a místa zaměstnání. Soud mohl pachateli uložit i jiná omezení směřující k tomu, aby vedl řádný život pracujícího člověka. Doba trvání trestu byla stanovena v rozmezí od dvou měsíců do jednoho roku; § 44 tr. zákona ve znění účinném do novely č. 175/1990 Sb.

Takto koncipovaný systém trestů bezesporu neodpovídal výše zmíněným trendům soudobé sankční politiky. Nemohl ani poskytnout dostačující prostor pro soudní individualizaci. Zcela logicky se proto stal jednou z klíčových otázek reformy trestního práva po roce 1989. Reforma je založena

na tzv. čtyřech „D“ – deideologizace, demokratizace, dekriminalizace a depenalizace. Z hlediska časového probíhala, resp. dosud probíhá ve dvou fázích – novelizační a rekodifikační.

Table of Contents

Úvodní informace

Obsah

Použité zkratky

O autorce

Úvod

Kapitola 1: K filozofii trestání (nejen) z pohledu trestního zákoníku

1.1 Úvodem

1.2 Reforma trestního práva a systém trestních sankcí

1.2.1 Novelizační fáze reformy

1.2.2 Rekodifikační fáze reformy

Kapitola 2: Trest odnětí svobody de lege lata

2.2 Trest odnětí svobody v evropském právním prostředí

2.4 Trest odnětí svobody v systému trestů

Kapitola 3: Alternativní tresty

Kapitola 4: Vybrané otázky výkonu trestu odnětí svobody

Kapitola 5: Trest odnětí svobody a jeho výkon ve vybraných evropských právních úpravách

Závěry