Karima Bennoune

Tady vaše

fatwa neplatí

Příběhy lidí

z islámského světa

bojujících proti

fundamentalismu

a násilí

Vyšehrad

Z anglického originálu Your Fatwa Does Not Apply Here,

vydaného nakladatelstvím W. W. Norton & Company

v roce 2013, přeložili Kateřina Brabcová, Michaela Ponocná

a Jindřich Manďák. Rejstřík přeložil Jiří Zbořil

Typografie Vladimír Verner

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

E-knihu vydalo nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.,

v Praze roku 2016 jako svou 1482. publikaci

Odpovědný redaktor Filip Outrata

Vydání v elektronickém formátu první

(podle prvního vydání v tištěné podobě)

Doporučená cena E-knihy 210 Kč

Nakladatelství Vyšehrad, s. r. o.,

Praha 3, Víta Nejedlého 15

e-mail: info@ivysehrad.cz

www.ivysehrad.cz

Karima Bennoune

Your Fatwa Does Not Apply Here

Copyright © 2013 by Karima Bennoune

Translation © Kateřina Brabcová, Michaela Ponocná a Jindřich Manďák, 2016

ISBN 978-80-7429-720-5 (ePUB)

Tištěnou knihu si můžete zakoupit na www.ivysehrad.cz

E-kniha v grafické podobě dle tištěného vydání je k dispozici ve formátu pdf

Boualem Yekker byl jedním z těch,

kdo se rozhodli vzdorovat,

kteří si uvědomili, že když hordy,

jimž čelí, dokážou rozšířit strach

a vnutit ostatním mlčení, bude vše ztraceno.

Tahár Džaút (1954–1993)

Poslední léto rozumu

Leile a Mohamedu Rezovi Kheddarovým, Abdurrahmanu Boroumandovi a Ahmadu Reshadu Mosadiqovi, kteří žijí dál v nezdolném boji za lidská práva těch, kteří je milují.

Amel Zenoune-Zouaniové, alžírské studentce práv. Právničce, kterou by bývala mohla být, a svobodné ženě, kterou byla.

Lachdarovi Bennounemu, mému dědečkovi, který nasadil život pro porážku kolonialismu, aby jeho potomci mohli žít svobodně.

Pro všechny, kteří – tak jako Boualem Yekker – stále vzdorují.

Úvod

Všechno vypadá jinak, když před svým jménem vidíte slovo „smrt“

Mohu ubránit svého otce před Ozbrojenou islámskou skupinou nožíkem na zeleninu?

To byla otázka, již jsem si kladla v úterý 29. června 1993. Toho dne mě v otcově bytě na předměstí Alžíru brzy ráno probudilo vytrvalé bušení na vstupní dveře. Bylo to přesně dva týdny po vraždě Dr. Mahfouda Boucebsiho, předního psychiatra v zemi, a týden od úkladné vraždy Mohameda Boukhobzy, sociologa a otcova bývalého kolegy na Univerzitě města Alžíru. Místní noviny to období popsaly slovy: „Tehdy každé úterý padl za oběť kulkám… fundamentalistických vrahů jeden vědec.“[1] Boucebsiho, Boukhobzu a další zabily toho roku ozbrojené muslimské fundamentalistické skupiny, které sužovaly hlavně muslimské obyvatelstvo Alžíru. Učeného doktora Boukhobzu před očima jeho dcery svázali a podřízli mu krk.

Jedno úterý později, ve stejnou dobu, stáli nevítaní návštěvníci před vchodem do domu Mahfouda Bennouneho, profesora a otevřeného kritika několika po sobě jdoucích alžírských vlád a též ozbrojených fundamentalistů, kteří se stavěli proti nim. Skutečnost, že můj otec učil Darwina, už ve třídě vyvolala návštěvu vůdce Islámské fronty spásy, a než ho otec vyhodil, odsoudil otce jako obhájce „biologismu“. Ten, co teď bušil na dveře, nechtěl odhalit svou totožnost ani jít pryč. Snažili jsme se zjistit, kdo je s ním. Otec se v bytě nebál za sebe, ale zjevně za mě, tehdy studentku práv na návštěvě během letní pauzy. Otec se opakovaně pokoušel dovolat na policii. Na místní policejní stanici ani nezvedali telefon, patrně byli sami zděšeni z rostoucí vlny ozbrojeného extremismu, jemuž padlo za oběť mnoho alžírských policistů. Tomu, kdo byl za dveřmi, jsme měli čelit sami.

Tehdy jsem šla do kuchyně, našla nůž na zeleninu a zaujala postavení u vchodu. To, co se stalo doktoru Boukhobzovi, se už tady nestane, řekla jsem si. Nevím, co jsem si myslela: nejsem zrovna typ bojovnice. Otec se na mě podíval a zakoulel očima. Ale mě nic jiného nenapadalo. A tak jsem tam stála.

Ta chvíle mi dala popud napsat tuto knihu.

To byl přesně začátek cesty, která mě nakonec dovede k tomu, že se budu dotazovat 286 lidí muslimského původu z dvaceti šesti zemí, kteří jako můj otec bojovali s fundamentalismem, abych zjistila, jak se vyrovnali s riziky, která boj doprovázejí. Doufám, že příběhy těch, kteří v zápase s fundamentalismem čelili ohni, budou mnohem užitečnější než můj pokus zaujmout bojové postavení s kuchyňským nástrojem.

Naštěstí nakonec nechtění a neznámí návštěvníci 29. června 1993 odešli. Nikdy jsme se nedozvěděli proč, nebo kdo přesně to byl. Možná je odradili přihlížející sousedé nebo silný kovový průmyslový rám, který dal právě otec na lehký dřevěný vstup do bytu instalovat. Ať už to bylo cokoli, co je přimělo odejít, někdo se za pár měsíců vrátí a nechá na kuchyňském stole vzkaz: „Považuj se za mrtvého.“ Na poštovní schránku načmárají „smrt Bennounemu“, a přitom ve francouzštině udělají tragikomickou pravopisnou chybu (mor a Bennoune). Když jednou uvidíte před svým jménem slovo „smrt“, vypadá svět hodně jinak.

Později přidají alžírští fundamentalisté jméno Mahfouda Bennouneho na „seznamy lidí, kteří budou zabiti“ ke jménům mnoha dalších – novinářů, intelektuálů, odborářů a bojovnic za práva žen – a vyvěsí je v mešitách ovládaných extremisty. Během období, jež začalo být známé jako „temné desetiletí“, zavraždí ještě víc otcových kolegů, jeho přátel a příbuzných, celkem až 200 000 Alžířanů. Ač došlo ke strašným věcem, mezinárodní společenství tyto události převážně ignorovalo. Stejně jako místní policie, která v červnu 1993 na naléhavé volání nereagovala, nechá svět všechny ty oběti, aby si poradily samy.

Nakonec můj otec, syn alžírského rolníka, který se stal profesorem a strávil celý život budováním mladé země, bude přinucen uprchnout ze svého bytu a vzdát se vyučování na univerzitě. Život v Alžírsku, tak jak jsme ho znali během mých pravidelných návštěv v obyčejném bytě v cité, na sídlišti na tehdy klidném předměstí Alžíru, bude minulostí.

Jíst, modlit se, nenávidět

Otcova země mi v těch pochmurných 90. letech ukázala, že vést boj s extremismem ve společnostech s muslimskou většinou je jedním z nejdůležitějších – a nejvíce přehlížených – úsilí za lidská práva ve světě. To je pravda i o dvacet let později. V této knize popíšu co největší množství střetů s fundamentalismem a vypovím příběhy těch, kteří se na nich podílejí, protože si zaslouží být známi a připomínáni.

Předkládám velmi osobní výčet svého putování přes všemožné hranice s cílem zaznamenat orální historii. Někdy jsem pro sebe žertovala, že píšu Jíst, modlit se, nenávidět. Nebo možná Postit se, modlit se, nenávidět.

Doufám, že se čtenáři vydají na cestu se mnou a podívají se na krajinu mýma očima. Jsem sekulární osoba muslimského původu a zabývám se jak sílícím fundamentalismem, tak rostoucí diskriminací muslimů – a takové hledisko je na Západě vídáno zřídka. V době po 11. září 2001 je toto zásadní téma často viděno pouze jako levicová nebo pravicová verze takzvaného střetu civilizací, což je způsob myšlení, který odmítám. Pro mě je dnes daleko charakterističtější střet v rámci civilizací, střet mezi fundamentalisty a jejich odpůrci.

Psát však v této době pro americké čtenáře o muslimském fundamentalismu je jako tančit na minovém poli. Přesto jsem se to rozhodla udělat vzhledem k tomu, že se pohybuji po minovém poli pouze v přeneseném smyslu, kdežto mnozí z těch, s nimiž se setkáte v této knize, čelí něčemu mnohem skutečnějšímu, a přesto mluví dál. Zpívají, tančí, píšou, žertují, odhalují hlavu, říkají otevřeně svůj názor a žádají rovnost a právo být sami sebou, přestože toto vše fundamentalisté zakazují, často pod trestem smrti.

Myslím na jednu pákistánskou ženu, s kterou jsem vedla rozhovor v prosinci 2010. Podívala se na mě a řekla mi se značnou odvahou, přestože jsme seděly v přeplněném prostoru blízko místa, kde před asi dvěma týdny explodovala bomba radikála – a radikál s ní: „Já jsem ateistka.“ A u toho nezůstalo. „V šedesátých a sedmdesátých letech jsem se mohla otevřeně postavit na veřejnosti a říct, ,Jsem ateistka.‘ Troufnu si to říct dnes? Zabili by mě.“ Ale přesto mi to říkala na veřejnosti a nesnížila hlas.

To mi připomíná, jak můj otec v 90. letech hrozil, že napíše knihu s názvem Proč jsem odpadl od víry. Jako dceru mě to znepokojilo a opakovaně jsem na něj naléhala, aby to nedělal. Samozřejmě měl pravdu, když veřejně odsoudil ty, kteří jej a tolik jiných vyloučili z kultury, do níž se narodili, protože se odvážili myslet a mluvit svobodně. Navzdory bombovým útočníkům a úkladným vrahům se Mahfoud Bennoune a pákistánská ateistka dál svobodně vyjadřovali o fundamentalismu, ať už si svět troufal nebo netroufal jim naslouchat.

Jak uvidíte, nejsou sami, i když se někdy sami cítili, pokud jde o lhostejnost tolika lidí, kteří měli být jejich spojenci. Alžírská psycholožka a obhájkyně práv žen Cherifa Bouattaová říká, že ve světě stále panuje strašlivý hněv vůči levicovým obhájcům lidských práv, kteří mohli být spojenci progresivních antifundamentalistů, ale nebyli. „Nikdo neřekl, ,Jsme s vámi.‘“

Doufám, že lidi jako jsou oni víc podpořím, jsem si však zároveň vědoma, že tuto knihu o lidech muslimského původu píšu v angličtině, na Západě, v neklidné době. Švýcarsko zakázalo minarety. Prezident Obama je lživě obviněn z toho, že je muslim, což je téměř urážka. Odlehlé státy v USA podporují rozhodnutí proti zavedení „práva šaría“ v místech jako je Oklahoma, kde je jeho prosazení asi tak pravděpodobné jako budoucí používání talmudu v Saúdské Arábii. Navíc přijímají tyto zákazy z dost odlišných důvodů než mám já pro kritiku těch, kdo se uchylují k tomu, co se nazývá šaría.

Tato kniha v žádném případě neospravedlňuje diskriminaci muslimů nebo nezákonné násilí vůči komukoli včetně údajných muslimských fundamentalistů nebo těch, kdo jsou za ně zaměňováni. Není to obhajoba války v Iráku nebo waterboardingu, techniky výslechu, při němž má vyslýchaný pocit, že se topí. Nenabízí posilu pravicovým protimuslimským demagogům (všem těm typu americké politické komentátorky Pamely Gellerové) nebo stoupencům politiky vlády Izraele či George W. Bushe, i když někteří kritici mohou nepochybně tvrdit, že nabízí. Kritika zacílená na muslimské fundamentalisty je chybně ztotožňována s podporou postupů západních vlád, které tvrdí, že jsou protivníky fundamentalismu.To je chybné a zcela to přehlíží skutečnost, že ne všechno se týká Západu.

Stejně tak, jak každý ví, nesmetla ten problém revoluční euforie roku 2011. Ve skutečnosti se vše zhoršuje s tím, jak islamisté v severní Africe od Káhiry po Casablancu vítězí ve volbách. 23. října 2011 Tunisané zvolili 89 členů fundamentalistické strany Ennahda do ústavodárného shromáždění, orgánu, který má za úkol sepsat novou ústavu země a má 217 členů. Stalo se tak v tentýž den, kdy sousední Libye vyhlásila používání „práva šaría“ a zrušila zákaz polygamie. Mezitím se v revolučním Egyptě fundamentalistické strany domohly 75 % míst v dolní sněmovně prvního parlamentu a dokonce i prezidentského úřadu. Nová egyptská ústava, kterou sepsaly, násilně mění práva na náboženská pravidla, považuje za vhodné, aby rodina byla „založena na náboženství“, zakazuje urážet Proroka a může vytvořit strukturu Islámské republiky na Nilu. V tomto prostředí se dostávají k moci mulláhové[2], z nichž někteří obhajují ženskou obřízku, polygamii a teokracii. Nekontrolovaně roste násilí salafistů, tj. ultrakonzervativních, radikálních islamistů, jejich útisk žen a volnomyšlenkářů. Severoafričané nazývají tuto místní sílu „Zelená vlna“ podle barvy, s níž se v této oblasti pojí islamistické politické strany. Zelená vlna nevěstí nic dobrého pro sekulární, liberální, levicové, umělecké, ženské a homosexuální složky obyvatelstva těchto zemí, jež už začala drtit.

Když 11. září 2012 zabila al-Káida v libyjském Benghází velvyslance Spojených států Christophera Stevense, který severní Afriku miloval, spolu s deseti Libyjci, kteří konzulát chránili, zdálo se, že s nimi se džihádisté snaží zabít veškerou naději na jinou budoucnost celého regionu. Mnozí Libyjci pro „Chrise“, jak mu říkali, plakali, a plakali též pro Libyi svých snů, neboť se báli, že i ta je rdoušena. Množící se projevy hysterie, promyšleně řízené fundamentalisty od Indonésie po Súdán ve jménu těžké urážky takzvaným filmem, který v USA nikdo neviděl, dokud nedošlo k protestům, a který neviděli ani mnozí protestující, nasvědčují, že místo, které se snažím nenazývat „muslimský svět“, je nyní kriticky zranitelné fundamentalistickou manipulací. Vzhledem k tomu, že sami fundamentalisté asi o dva týdny dříve znesvětili některá muslimská svatá místa v Libyi, která odporovala jejich pojetí víry, a nevyvolali ani náznak protestu, bylo těžké brát jejich citlivost příliš vážně, bez ohledu na to, jak úděsné video Innocence of Muslims (Nevinnost muslimů) bylo.[3]

Byl to střet pravicových křídel, nikoli střet civilizací. V mé čtvrti ve Spojených státech volali někteří lidé svému kongresmanovi a chtěli vědět, kdy někam vpadneme, zatímco v určitých arabských ulicích se zdálo, že všechno, co obsahuje slovo americký, je vhodným terčem. Byla zapálena Jednotná americká škola města Tunisu, navštěvovaná převážně dětmi zaměstnanců Africké rozvojové banky.[4] Mnozí naši komentátoři nás jako obvykle nechali na holičkách. Na Fox News nám jeden namlouval, „Napadli nás muslimové,“ kdežto na CNN se jiný snažil účastně vysvětlit, že muslimové jsou prostě příliš citliví, aby snesli jakoukoli urážku svého Proroka, a nejsou schopni pochopit západní představy o svobodě vyjadřování. Otázka, kterou však někteří američtí komentátoři opakovaně kladli, zněla: „Proč muslimové otevřeně neřeknou svůj názor?“ Jenže těm, kteří ho řekli, téměř nikdo nenaslouchal.

Zřídka se šířily rozumné, sebekritické hlasy, které víc znepokojovala odpovědnost muslimů než „Nevinnost muslimů“, jako například imáma, duchovního z mešity Al Badr ve městě Alžíru, který svůj sbor důrazně nabádal, aby proti filmu neprotestoval: „Tak Američané natočili film proti islámu. A co má být? Je na nás, abychom tvořili filmy hájící naše náboženství… Nikdo z nás se nechová kulturně. A pak si stěžujeme na nějaký film natočený v zahraničí.“[5] Alžírský spisovatel Yasmina Khadra prohlásil, že rozhořčení muslimů se využívá pro ideologické účely, a naléhal na ně, „aby sebou nenechali manipulovat a nereagovali násilím. Musíme se ve světě osvědčit, svou prací, talentem a úsilím.“[6]

To je problém charakteristický nejen pro Maghreb, tj. Maroko, Západní Saharu, Alžírsko, Tunisko, Libyi, Mauritánii. V západní Africe se ze severního Mali stal v roce 2012 al-Káidastán. Vládnoucí džihádistické skupiny jako Ansar Dine (Obránci víry) ničily stovky let stará muslimská svatá místa v Timbuktu a přitom zdaleka nevyvolaly globální pobouření muslimů tak jako když se pastor Terry Jones neslavně snažil pálit Korán.[7] Mladí bojovníci údajně křičeli „Alláhu Akbar“ (Bůh je veliký) a vrhali se na pozůstatky súfijských svatých. V říjnu 2012 se ve Spojených národech objevily zprávy, že islamistické skupiny „sestavují seznamy neprovdaných matek“ a naznačují, že těmto ženám hrozí kamenování nebo bičování.[8] Hlavní žalobkyně Mezinárodního trestního soudu Fatou Bensoudaová, jež je sama muslimského původu, veřejně odsoudila činy skupiny Ansar Dine jako možné válečné zločiny.[9] Univerzitní učitel z Mali nazývá svoji zemi zkušebním terénem strategie al-Káidy v oblasti.[10] Dokud francouzské, africké a malijské jednotky v lednu 2013 nezasáhly, džihádisté z Afghánistánu, Pákistánu a Alžírska údajně proudili do tohoto bezpečného přístavu a mezinárodní veřejnost jen přihlížela.[11] Neozbrojená část místního obyvatelstva pravidelně protestovala, ale svět jí věnoval jen málo pozornosti.

V Afghánistánu znovu získává půdu Tálibán, navzdory nenávisti, kterou k němu chová velká část obyvatelstva. Tálibán znovu začal záměrně zabíjet ženy, což vyplynulo z videa, na němž byla koncem června 2012 za doprovodu recitace z Koránu ze samopalu zastřelena za cizoložství dvaadvacetiletá žena Najiba. Bombou nastraženou v autě byla koncem července 2012 popravena Hanifa Safiová, místní vedoucí ženských záležitostí na východě provincie Laghmán. Úkladná vražda se připisuje s největší pravděpodobností Tálibánu.[12] Během prvních měsíců roku 2012 Spojené státy dychtivě vyjednávaly s Tálibánem, který zavedl diskriminaci podle pohlaví a nikdy se jí nezřekl. Tálibán pak rozhovory přerušil. Jak Hanifa Safiová řekla týdeníku The Christian Science Monitor rok předtím, než byla zabita, „Když přijdou cizinci, strkají nás do lvího chřtánu.“[13] Carnegieho nadace pro mír ve světě ve zprávě, ve které není ani jednou použito slovo ženy, chladně předpovídá, že Tálibán se v roce 2014 znovu zmocní Afghánistánu.[14] Mírové hnutí zatím nepřetržitě agituje za ukončení boje proti Tálibánu a dokonce přesvědčuje každého, kdo je mu ochoten naslouchat – jak prokázala propagační kampaň Dva miliony přátel za mír v Afghánistánu –, že v zemi nejsou žádní „extremisté“.[15]

Stavět se proti plíživému fundamentalismu v sousedním Pákistánu znamená ohrozit vlastní život. Zarteef Afridi, ředitel školy v pákistánském Džamrúdu v kmenové oblasti Chajbar, agitoval za volební právo příslušnic kmene a organizoval obecní starší proti terorismu. 8. prosince 2011 kráčel do své školy a byl přitom zastřelen.[16] Jeho přítel Salman Rashid o něm napsal: „Na takzvanou svatou válku… se nedal jediný chlapec, který prošel jeho výukou… Byl zastáncem osvobození lidské duše prostřednictvím vzdělání a osvěty.“[17]

Ani děti nejsou v bezpečí. Nyní slavná, tehdy patnáctiletá Malála Júsufzajová, která v roce 2009 psala v blogu o své úzkosti z toho, že ji Tálibán vyloučí ze školy, byla 9. října 2012 střelena do hlavy. Stalo se tak při její cestě domů ze školy v údolí Svát a udělala to stejná skupina. Když v nemocnici bojovala o život, mluvčí za hnutí Tehrík-e Tálibán-e Pákistán prohlásil, že pokud přežije, budou na ni cílit znovu, „protože je ,založená světsky‘“.[18] „Ten, kdo kritizuje Tálibán, zakusí stejný osud,“ oznámil mluvčí.[19] Pákistánská Komise pro lidská práva tvrdě a jednoznačně zločin napadla a žádala okamžitou odpověď. „Slovy nelze vyjádřit odsouzení, jež si toto zasluhuje. I pro Tálibán je to nová, nejspodnější hranice… Také by to mělo vyburcovat, pokud je to ještě zapotřebí, ty, kdo touží extremisty uspokojit ústupky… Všichni uvědomělí občané… by měli ukázat slovy i činy, jak pohrdají touto slepou nenávistí…, kterou hlásá Tálibán.“ Co jiného než slepá nenávist je mohla vést k tomu, že se v roce 2012 dopouštěli úkladných vražd zdravotníků, bojujících s dětskou obrnou, která může ochromit i muslimské děti?

Mezitím Saúdská Arábie, Súdán a Írán dál používají vnitřní uspořádání státu k upevnění extremismu jako právního řádu země a dál tyto katastrofální modely vyvážejí. K podpoře fundamentalistů na rozsáhlých územích se k nim nyní přidává se svými penězi a médii Katar.[20] Od Sahelu, tj. části Mauritánie, Senegalu, Mali, Burkiny Faso, Nigeru, Čadu a Etiopie po Kavkaz zmenšuje plíživá „islamizace“ společenský prostor, útočí na práva žen a proměňuje způsob života. Všude – od Montrealu přes americký Dearborn, Paříž, čečenský Groznyj až po východní Jeruzalém – jsou ženy muslimského původu nuceny zakrývat víc a víc své kůže, vlasů, svých bytostí. Aby zmizely. Pouhý projev jejich existence je nyní provokací. Po Letních olympijských hrách v Londýně v roce 2012 tuniští fundamentalisté na sociálních sítích žádali, aby první Tunisanka, která kdy vyhrála medaili, Habiba Ghribiová, byla zbavena státního občanství za „nahotu a nestoudnost“.[21] (Při závodě měla na sobě trenýrky a sportovní podprsenku, stejné jaké nosí většina dnešních běžkyň.)

V takovém globálním prostředí je třeba se v zájmu základních lidských práv vyslovit proti muslimským fundamentalistům. Je to morální imperativ. Ale když se člověk vyslovuje ve Spojených státech, musí se to snažit dělat tak, aby ze situace netěžili ti, kdo pro své cíle využívají protimuslimské nálady.

Islám a islamismus nejsou totéž. Těch pět písmen navíc činí obrovský rozdíl. Je-li někdo zbožný věřící, nemá to nic společného s rozšiřováním politického islámu. Ohromná většina muslimů nejsou fundamentalisté, i když mezi nimi samozřejmě mnozí fundamentalisty jsou. Cílem této knihy je opakovat slova těch, kdo ve skutečnosti dělají nejvíc, aby zabránili diskriminaci muslimů. Ať už to jsou věřící, agnostici, volnomyšlenkáři nebo ateisté, představují některé z největších hodnot muslimských tradic – milosrdenství, soucit, klid, snášenlivost, úsilí a studium, tvořivost, otevřenost. Neodříkávají otřepané pravdy o „islámu jako náboženství míru“, ale v boji proti fundamentalismu často riskují život.

Dlouhá cesta dcery „odpadlíka od víry“

Kolem tohoto předmětu panují tak prudké vášně a tak rozšířená podezření, že je mi jasné, že někteří budou o mých pohnutkách a o mé metodologii pochybovat. Když jsem teď vysvětlila, proč jsem knihu napsala, dovolte mi být upřímná o tom, jak jsem ji napsala. Vzala jsem si dva semestry volna na výzkum, vyzvedla si skromnou autorskou zálohu, cestovala po světě a hovořila s lidmi v zemích s muslimskou většinou nebo se skupinami muslimského původu, žijícími v diaspoře, o jejich zkušenostech s fundamentalismem. Opakovaně jsem se přepravovala přes oceán se svým laptopem, digitálním nahrávacím přístrojem a hromadou zápisníků. Došla jsem kam až to bylo možné za peníze a v čase, které jsem měla, i když jako první připouštím, že je mnoho míst, kam jsem se nedostala, byť to bylo záhodno, a mnoho lidí, které jsem chtěla vyzpovídat, ale nemohla. Přesto jsem skončila s materiálem, který by vystačil na několik knih, a lituji, že jsem musela vynechat mnoho zpráv, které jsem vyslechla.

V řadě osmi cest mezi zářím 2010 a prosincem 2012 jsem – v chronologickém pořadí – navštívila Francii, Alžírsko (pětkrát), Niger, Pákistán, Turecko (krátce), Rusko (tam jsem zpovídala lidi z Ázerbájdžánu, Čečenska, Dagestánu, Tádžikistánu a Tatarstánu), Palestinu/Izrael, porevoluční Egypt a Tunisko (dvakrát), Senegal (kde jsem také hovořila se ženami z Gambie a Nigérie), Afghánistán, Kanadu a Mali. Ve Spojených státech a v Evropě jsem se setkala s uprchlíky ze Somálska a Íránu. Skypovala jsem s aktivistkami v Saúdské Arábii a v Súdánu a diskutovala s návštěvníky z Iráku, Turecka a Malajsie. Vedla jsem několik důležitých interview s lidmi muslimského původu v místech tak různorodých jako jsou Fidži a Francie.

Kvůli takovému geografickému rozsahu se nepokouším líčit celou situaci žádné ze zemí, o nichž píšu. Jako advokátka lidských práv jsem si navíc vědoma, že svědectví z první ruky má své silné i slabé stránky. Kde je to nutné a možné, tam se snažím tato svědectví doložit. Stejně jako u tolika dokumentů o lidských právech přemýšlím o tom, co mi řekli lidé, jimž mám dobrý důvod věřit, a o tom, co jsem pozorovala sama.

S ohledem na ráz svého programu a na cestovní trasu jsem měla obavu, že budu vytvářet zdání, že podle fundamentalistické logiky existuje jednolitá umma, tj. komunita či národ muslimů, 1,5 miliardy lidí, kteří jsou všichni stejní, kteří jsou prostě všichni muslimy. Nechci potvrzovat existenci ummy fundamentalistického světa ani ummy západní představy. Některé věci mě provázely po většinu cesty – svolávání k modlitbě (ithan), směr, jímž se lidé, kteří se chtějí modlit, obracejí čelem, mešity, smysl pro pohostinnost, problém fundamentalismu – každá jednotlivost byla jedinečná a lidé, se kterými jsem hovořila, byli neobyčejně odlišní. Byli tak rozdílní jako si byli podobní, tak jak člověk očekává, když cestuje na Filipíny a do Itálie, protože většina tamějších obyvatel jsou křesťané. Tihle lidé by vlastně spolu nesouhlasili ve všem, a souhrn názorů zde vyjádřených (zejména těch mých) by neměl být přičítán žádnému z nich.

Ve světle takových odlišností se snažím lidi, s nimiž jsem se setkala, popisovat opatrně. V poslední době říkáme každému „muslim“, ať tak žije nebo ne. Muslimové nejsou básnický obraz či metafora pro jednolitou „odlišnost“, která je jiná než nemuslimská. Muslimové mají své vlastní rozdílnosti. Muslimský svět je málo užitečný výraz, hromadně zahrnující mnohá místa, jež jsem navštívila. Měla bych snazší život, kdybych ten výraz používala, protože každý si myslí že ví, co znamená. Přesně to mi ale dělá starost. Lidé, kteří ten domnělý „svět“ obývají, mohou mít s muslimským náboženstvím celou řadu vztahů. Mohou a nemusejí je provozovat, mohou a nemusejí věřit, mohou a nemusejí se domnívat, že náboženství je hlavní součástí jejich identity, přesně stejně jako lidé, kteří se narodili do jiných náboženských tradic. Jsou občany svých zemí, jsou určitého pohlaví, kultury a rasy, patří do určité pospolitosti, třídy, oblasti atd. atd. a to vše je může v různé míře vymezovat.

Proto jsem se místo toho rozhodla používat méně pohodlné výrazy jako společnosti s muslimskou většinou a lidé muslimského původu nebo kultury. Vím, že tyto výrazy nejsou tak uhlazené, ale o to jde. Ponechávají víc prostoru pro realitu komplikovaného života, kterou jsem nejednou během této odysey pozorovala.

Lidé, s nimiž jsem se setkala, byli přinejmenším rozliční. Byli mezi nimi novináři, spisovatelé, lékaři, zdravotní sestry, právníci (spousta právníků!), psychologové, organizátoři koncertů, televizní producenti, televizní moderátoři, odboráři, dělníci, řidiči, tanečníci, básníci, univerzitní učitelé, studenti, ředitelé muzeí, muslimští duchovní – imámové (a jejich dcery), aktivisté bojující za práva žen, ženy v domácnosti, babičky, aktivisté za sexuální práva, aktivisté na invalidních vozících, obchodnice, členové Muslimského bratrstva a členové tuniské politické strany Ennahda (Hnutí obnovy), kmenoví náčelníci – šajchové, bloggeři, politici, filmaři, umělci, bývalí vězni, bývalí rukojmí, oběti terorismu, soudci, učitelé, školní děti, komunitní pracovníci, mladí i staří revolucionáři, lidé, kteří se uprostřed rozhovoru modlili, a jiní, kteří pili víno, když jsem je potkala v den narozenin proroka Muhammada.

Mrzla jsem v Rusku při setkání s Čečenci, omdlévala horkem v Senegalu při setkání se ženami z Nigérie a Gambie, zažila kulturní šok, když jsem se přepravovala z pákistánského Karáčí do Moskvy přes tureckou Antalyi nebo z Alžíru do pákistánského Láhauru přes Londýn. Měla jsem cestovní program, jaký už nikdy nedám dohromady. Strávila jsem Silvestra na palestinském večírku ve východním Jeruzalémě, kde na parketu tančili žena zahalená v šátku a Santa Claus, a pak jsem si připíjela se všemi, s nimiž jsem se setkala, na kopci nad Haram aš-Šaríf neboli na Chrámové hoře, třetím nejposvátnějším místě islámu. Byla jsem ve čtvrti, kde prožil své skromné tuniské mládí Muhammad Buazízí, který se upálil a vyvolal místní revoluci, navštívila jsem kavárny v Káhiře, plné žen, volně kouřících vodní dýmky, a internetové kavárny zaplněné mladými lidmi, kteří zamilovaně skypovali. Prožila jsem dny, začínající ve Starém městě v Hebronu, kde jsem pozorovala židovské osadníky, jak boří palestinské domy a podniky, a končící v bistru v Tel Avivu hovorem s pokrokovými izraelskými feministkami. V Alžírsku jsem pila vodku s obyvateli slumů ve čtvrti Bab el Oued v hlavním městě, a na Náměstí 1. máje viděla, jak policistky vyhánějí z chodníku protestující ženy. V Afghánistánu jsem vedla s lidmi několik rozhovorů před bedlivými zraky jejich bodyguardů. V Pákistánu jsem viděla holčičky, jak na jevišti zpívají s nezakrytou hlavou, a pozorovala Tunisanky sčítající volební lístky.

Stála jsem na stadionu v afghánském Kábulu, kde Tálibán dříve kamenoval oběti, a ve vzduchu dosud cítila usazenou bolest, a stála na náměstí Tahrír, Náměstí Osvobození v Káhiře těsně po revoluci, kde svobodomyslný imám hlásal jednotu mezi křesťany a muslimy, a ještě vnímala tu naději. Poslouchala jsem, jak mladí Tunisané zpívají Cheikha Imama, slavného slepého egyptského zpěváka a skladatele politických písní, jak mladí Pákistánci zpívají Leonarda Cohena, a na svém iPodu poslouchala pákistánského zpěváka Nusrata Fateha Aliho Khana. Potkala jsem lidi v těsných džínách, v tričkách s hlubokým výstřihem, v oblečení rolníků, v západním oblečení, v tmavých oblecích, v gandurách, dželabách, v boubou, v burkách, minisukních, v sárí, v shalwar kameez, v šátcích, džilbábech a čádorech. Poctili mě tím, že mi věnovali svůj čas a důvěru. Z té nepopsatelné pouti se nikdy úplně nevrátím domů.

Jiná rozmanitost, s níž jsem se setkala, byla změť jazyků – různá nářečí arabštiny, tamazight [střední Maroko], hausa [Sahel – jižní Sahara], zarma/songhai [jihozápadní Niger], bamanankan [Mali], urdština [Pákistán, Indie], ruština, wolof [Senegal, Gambie, Mauritánie], darijština [Afghánistán], perština [Írán], paštunština [Afghánistán, části Íránu a Pákistánu], somálština [Somálsko, Džibuti, Etiopie, Keňa] a francouzština, abych jmenovala jen pár. Mnohé rozhovory byly vedeny prostřednictvím dalšího jazyka nebo s pomocí tlumočníků. Někdy jsem překládala sama. Někdy jsem z rozhovorů dělala výpisky a redigovala je, aby byly čitelné, občas též kvůli bezpečnosti. V dobrém úmyslu jsem se co nejvíc snažila být věrná duchu původní rozmluvy dokonce i přes všechna tato síta. Nemohu mluvit za všechny ty, které jsem zpovídala, ale vynasnažím se co nejpodrobněji vyprávět to, co jsem je slyšela říkat.

Ačkoli lidé, se kterými jsem takto mluvila, byli různí, jejich život byl všude omezován vzrůstajícím náporem muslimského fundamentalismu. Vesměs se báli, že se to spíš zhorší než zlepší. Stále jsem si připomínala slova mladé novinářky, která mi v roce 1994, kdy Alžírsko sevřel zběsilý ozbrojený fundamentalismus, řekla: „Ostatním lidem jinde a v jiné době určitě říkali, že zlo a strach kolem nich zmizí. Pokud vím, nezmizely. Jenom se to zhoršilo. Jestli nás nikdo nevyslyší, jsem přesvědčena, že se to zhorší.“[22] Tahleta myšlenka mě hnala vpřed.

Íránská socioložka Chahla Chafiqová mi řekla: „Muslimy rozděluje politická válka.“ Tato kniha je o lidech na jedné straně této „politické války“, o lidech, o nichž jste asi neslyšeli. Oni sami jsou politicky různorodí, vycházejí ze středu i z řady liberálních a levicových stanovisek. Socioložčina metaforická „politická válka“, do níž jsou zapleteni, většinou není v pravém slova smyslu válka. Je to však dlouhý, všudypřítomný a někdy divoký boj (s většinou násilností na straně fundamentalistů), boj, který rozhodne o osudu více než miliardy lidí na světě. Na protifundamentalistické straně vede „válku“ politická opozice; na straně fundamentalistů se válka vede všemi možnými prostředky, od hrozby smrtí po setnutí hlavy.

Ti, s kterými jsem se setkala, se angažují v pokojném odporu vůči extremismu, což je mnohem dokonalejší způsob jak extremismus porazit než fenomén původně známý jako „válka proti teroru“. Nepochybuji o tom, že použití síly je někdy v boji s některými projevy ozbrojeného salafistického džihádismu nutné. Příliš mnoho západních liberálů a levičáků to nechápe. Avšak vnímat to hlavně jako doslovnou válku a zvlášť jako válku bez pravidel, tak jak to činí mnozí na pravici, nadělalo víc škody než užitku. Oslabuje to lidi v této knize. Kdybychom ve skutečnosti naslouchali starostem a vyhlídkám těchto lidí a těch, jež zastupují, přinutilo by nás to k radikální změně boje s džihádistickým terorismem.

Nakonec ale muslimský fundamentalismus není v první řadě bezpečnostní problém pro Západ. Pro stovky milionů lidí, žijících po celém světě v zemích s muslimskou většinou, je základní otázkou lidských práv. Ve městě Alžíru mi psycholožka Cherifa Bouattaová řekla, že fundamentalismus je „vražedná ideologie, která stojí proti alternativě, naději, změně a humanitě. Znamená rozpad našich zemí.“ Francouzsko-alžírská komunitní organizátorka Mimouna Hadjamová chce Západu připomenout: „Islamismus je pro muslimské obyvatelstvo nebezpečím. Je pro nás nebezpečný.“

Co je to muslimský fundamentalismus?

Dokonce i slova, která používám, jsou sporná. Dávám přednost výrazu muslimský fundamentalismus před variantami islamismus a radikalismus, i když se možná občas objeví jako obměna nebo v citacích. Důvod, proč raději používám slovo fundamentalismus je, že jde přes hranice náboženství k současným hnutím v rámci všech velkých náboženských tradic světa – nejen islámu, ale i křesťanství, hinduismu, judaismu a dalších. Tato hnutí jsou čím dál tím silnější a představují různé problémy pro lidská práva. Muslimský fundamentalismus má také svá vlastní specifika. Je skutečně nadnárodní, obzvlášť proto, že jeho stoupenci jsou všudypřítomní a jeho brutální ozbrojené skupiny jsou dobře informované a mají velký okruh působnosti.

Marieme Hélie-Lucasová, alžírská socioložka, která založila seskupení Women Living Under Muslim Laws (WLUML), Ženy žijící pod muslimskými zákony, definovala fundamentalismus všeobecně jako „politická hnutí extrémní pravice, která v souvislosti s globalizací… manipulují náboženstvím…, aby dosáhla svých politických cílů.“[23] Takové chápání tohoto jevu podtrhuje skutečnost, že tato hnutí jsou především politická spíš než duchovní. Podobně mi socioložka Chahla Chafiqová řekla, že používá výraz islamismus k popisu islámu, který přizpůsobuje náboženství k vytvoření totalitárního politického programu. To není základní muslimský přístup nebo postoj, k němuž mají společnosti s muslimskou většinou přirozený sklon. Existují mnohé další podoby islámu, jak uvádí tato kniha.

Někteří západní pozorovatelé vnímají muslimské fundamentalisty jako skalní představitele místních povstání proti globálnímu, Džihád versus McWorld. [Slovem McWorld se míní globalizace a ovládání politického vývoje korporacemi – narážka na knihu amerického politologa Benjamina Barbera z r. 1995, Jihad vs. McWorld, How Globalism and Tribalism Are Reshaping the World]. Na místě se na ně takto často nehledí. Ženy v Nigeru si mi hořce stěžovaly, že fundamentalisté se snaží nahradit jejich nádherně barevné místní šaty – boubou – přísnými závoji, které se nosí na Arabském poloostrově, aby zbavili jejich žitý islám africké podoby. Marocký antropolog Hassan Rachik tuto hnací sílu vysvětlil tak, že společnosti s muslimskou většinou v současné době čelí dvěma druhům globalizace, „západní globalizaci“ a „islámské globalizaci“, a tou druhou míní nadnárodní muslimské fundamentalistické organizace a ideologii.[24] Jinými slovy džihád je McWorld, jenom v jiné podobě.

Někteří z těch, s nimiž jsem se setkávala, zdůrazňovali další tvář fundamentalismu – způsob, jakým hájí absolutismus a odmítá přijmout otázky. Popírá možnost výkladu a přehodnocení výkladu, přestože se tím zabývají jeho vlastní vyznavači. Jak mi sdělil jeden íránský právník, který v Teheránu dosud provozuje svou právnickou praxi, fundamentalismus „tvrdí, že je islám, a to nelze zpochybňovat.“ V Alžírsku mi jeden odborník popisoval, že muslimský fundamentalismus je založen na „absolutní pravdě“ a na myšlence, že jeho „model společnosti je jediný, který může existovat.“

Tyto ideologie a hnutí, které líčím jako „fundamentalistické“, jsou rozmanité, a chci se vyhnout tomu, abych je sjednocovala. Umisťuji je na odlehlejší pravici širšího politického spektra lidí muslimského původu, kteří, jak se v dnešní době rádo opakuje, jsou stejně politicky rozdílní jako kdokoli jiný. Lidé, které nazýváme muslimy, nemají všichni stejné politické přesvědčení. A to platí i pro lidi, které nazývám muslimskými fundamentalisty.

Není však sporu o tom, že fundamentalisté mají také mnoho společného. Věří na „Boží zákon“, uložený všude muslimům, na něco, čemu se říká šaría – spíš na svoji verzi než na verzi druhých –, a na vytvoření toho, co považují za islámské státy nebo za ukázněná společenství v diaspoře, jejichž charakter určují tyto zákony. (Dávám přednost pojmu „muslimské zákony“ před pojmem „šaría“, protože, jak tvrdí skupina Ženy žijící pod muslimskými zákony, tento výraz „vědomě odráží rozmanitost takových zákonů… a rozptyluje mýtus, že existuje monolitní systém… islámského práva.“[25])

Nadto fundamentalisté veřejně odsuzují stoupence sekularismu, tj. ústupu náboženství z veřejného života, a usilují o zavedení zpolitizovaného náboženství do všech oblastí. Chtějí dohlížet, soudit a měnit vystupování, vzhled a chování lidí muslimského původu. Chtějí usilovat o výrazné omezení práv žen, i když to někdy skrývají v konejšivé řeči o ochraně a úctě a odlišnosti. Ano, ženské fundamentalistky mohou obhajovat tyto věci také a jejich pohlaví nečiní jejich postoj o nic pokrokovější než tomu bylo u aktivistky Anity Bryantové ve Spojených státech, která v 70. letech tvrdě vystupovala proti právům lesbiček, homosexuálů, bisexuálů a transsexuálů.

Konkrétně, když používám výraz muslimský fundamentalismus, mluvím o řadě politických hnutí, k nimž patří nadnárodní Muslimské bratrstvo, jeho sesterská Strana svobody a spravedlnosti v Egyptě, mezinárodní Hizb Ut-Tahrir, tj. Strana osvobození, bývalá Islámská fronta spásy, dále Džamáat-e-Islámí, tuniská Ennahda, a stále důležitější plejáda salafistických uskupení. Ty všechny obhajují a občas používají násilí. Jejich prapor též nesou či se za něj omlouvají nebo ho kryjí některé muslimské nevládní organizace sídlící na Západě, jako Rada pro americko-islámské vztahy (Council on American Islamic Relations, CAIR), Islámská organizace Francie (Organisation Islamique de France), Evropská rada pro fatwu a výzkum (European Council on Fatwa and Research), Islámská komise pro lidská práva (Islamic Human Rights Commission), Muslimská rada Británie (Muslim Council of Britain) a Vězni v klecích (CagePrisoners), což je organizace pro lidská práva zaměřená na islámský svět, zejména vězňů v internačním táboře v Guantánamo Bay.

Fundamentalistické myšlenky mají někdy vlastní odhmotněný život mimo hnutí, která je prosazovala. Nejškodlivější je, když je převezme společnost, a pak se šíří televizí a rádiem, po internetu, Facebooku, YouTube, v kázáních v mešitách, ústním podáním, společenským vlivem, dokonce i prostřednictvím graffiti, a stává se z nich to, co jeden člověk, s nímž jsem vedla rozhovor, nazval „rozptýlený fundamentalismus“, a jiný pojmenoval „zdomácnělý“.

Bojovat s těmito variantami, které neviditelně prostupují vše, je možná ještě obtížnější. Často jsou nejúspěšnější v tom, jak mění způsob myšlení lidí v jejich každodenním životě. V prostředí s muslimskou většinou jsou toho nyní plné debaty v rádiu a v televizi, je jich víc než v americkém křesťanském vysílání. Kdo je dobrý muslim a kdo ne? Pořady s telefonickými dotazy posluchačů na to, jaký druh sexu můžete mít s manželkou nebo manželem a pořád být dobrým muslimem nebo muslimkou. Názory na to, co můžete nosit a pořád být dobrým muslimem. Dokonce chatovací fóra plná diskusí o tom, zda do ženy v nikábu, roušce zakrývající obličej mimo oči, vstoupí Satan ústy, pokud si je žena při zívání nezakryje rukou (přestože jí ústa zakrývá rouška). Jeden skvělý profesor arabštiny z Egypta přede mnou v roce 1995 naříkal, „Zmocnili se krásného, vkusného náboženství mého mládí a proměnili je v řadu tělesných funkcí.“

Kromě rozptýleného fundamentalismu, islamistických politických stran a organizací občanské společnosti zmíněných výše pojednám též o extrémnějších ozbrojených hnutích salafistického džihádu, jako jsou různé obměny al-Káidy, Ozbrojené islámské skupiny, Ansar Dine, Džamá islámíja (Muslimské společenství), stejně jako ironicky pojmenované skupiny jako Tálibán (což doslova znamená studenti) a aš-Šabáb (s významem mládež), které si pravidelně vybírají za cíl své jmenovce. Všechny při prosazování svého programu systematicky obhajují násilí a používají je proti civilistům. Mnozí salafističtí džihádisté přímo odmítají čtyři hlavní školy interpretace islámského práva. Jejich ideologie je blízká fašismu a představují naprosto největší hrozbu pro lidská práva. To ale neznamená, že ostatní v téhle velké skupině jsou přijatelní.

Vyvinula se neblahá hybná síla. Některé fundamentalistické skupiny, které nevyznávají násilí, nebo aspoň ne proti obyvatelům Západu, jsou dnes ve srovnání s těmito salafistickými džihádistickými skupinami označovány jako „umírněné“. Zřejmě je „umírněné“ věřit ve vládnutí prostřednictvím náboženství a v to, že ženy vlastně nepotřebují rovnoprávné postavení. Označení „umírnění“ zakrývá způsob, jakým tyto skupiny vážně podkopávají svobodu náboženského vyznání, práva žen a menšin, životně důležité oddělení mešity a státu, a tak připravují půdu pro svoje radikálnější bratry.

Takovému lakování na růžovo velmi dovedně pomáhají údajně „umírnění“ fundamentalisté tím, co se označuje jako „dvojí řeč“; říkají jednu věc v angličtině nebo francouzštině pro mezinárodní spotřebu, a říkají – nebo spíše dělají – něco dost jiného blíže k domovu. Například Júsuf al-Karadáwí, duchovní vůdce Muslimského bratrstva, tvrdil v červenci 2004 v interview na britské televizní stanici, že islám „nepožaduje válku proti… homosexuálům“, kdežto v arabské mutaci al-Džazíry označuje homosexuály za „sexuálně zvrhlé“; měli by být stíháni tresty sahajícími od kamenování po „svržení z výšky.“[26] Po bouřlivých protestech u velvyslanectví USA v Káhiře proti nízkorozpočtovému nenávistnému videu Nevinnost muslimů v září 2012 Muslimské bratrstvo tweetuje na své anglické adrese @Ikwanweb, že „se mu ulevilo, že nikdo ze zaměstnanců @USembassy v Káhiře nebyl zraněn,“ avšak v arabské verzi výrazně demonstrace chválí: „Egypťané se bouří za vítězství Proroka před velvyslanectvím USA.“[27]

Jestliže je správné rozlišovat mezi skupinami, které se otevřeně angažují v militaristickém džihádu, aby dosáhly svých cílů, a skupinami, které hlásají, že se použití síly vyhýbají, pak násilí není jediný problém. Vysoce problematická je nadále podstata programu: je zaměřený na politickou manipulaci náboženství a na všemožnou diskriminaci – žen a náboženských a sexuálních menšin. Na Západě se uplatňuje strategie zacházet s fundamentalisty, kteří se nezapojují do terorismu vůči Západu, jako se spojenci proti těm, kdo se do terorismu zapojují. To má katastrofální následky pro ty, kteří jsou nuceni bojovat s oběma skupinami.

Jak někteří obyvatelé Západu milují své příjemné, umírněné muslimské fundamentalisty! Svůj „umírněný“ Tálibán, své „umírněné“ Muslimské bratrstvo, a ze všeho nejvíc tuniskou fundamentalistickou stranu Ennahda. Proto Carnegieho nadace pro mezinárodní mír v dubnu 2012 sponzorovala představitelům egyptského Muslimského bratrstva cestu podporující vztahy s veřejností do Washingtonu, DC, aby prosazovala jejich „umírněnou“ pověst, aby si mohli poklábosit s úředníky Obamovy vlády.[28] Tito „islamisté“ vypadají, jak mají muslimové vypadat. Říkají to, co mají muslimové říkat, ale s otupeným ostřím slov. Nekladou trapné otázky o globální ekonomice, jaké by mohli klást jejich sekulární nacionalističtí a levicoví protivníci. Místo toho mluví o Bohu a o „tradici“. To všechno velmi vyhovuje a uklidňuje. Svět je bezpečně stabilizovaný ve svých civilizačních kategoriích, které jsou snadno pochopitelné. Homosexuální Arab nebo sekulární feministka muslimského původu, kteří tvrdí, že patří do kategorie „člověk“ jako každý jiný, působí v dnešní době příliš velký zmatek, nejsou dost „jiní“, aby přitahovali pozornost určitého druhu západních multikulturalistů.

Za dozvuků voleb do ústavodárného shromáždění Tuniska, v němž islamistická strana Ennahda získala přes 40 % křesel, si deník New York Times pospíšil s uveřejněním článku americké absolventky Oxfordu, která se zamilovala do žen z této strany.[29] Tři dny po volbách, konaných 23. října 2011, na věhlasných stránkách vyhrazených komentářům vesele kritizovala hnutí sekulárních tuniských žen jako podnícené Francií a v podstatě nedůvěryhodné – právě ve chvíli, kdy toto feministické hnutí čelilo vážné politické výzvě a potřebovalo maximální solidaritu. To vytváří velmi užitečné alibi pro západní vlády, které jakoby někdy chtěly s fundamentalisty obchodovat, protože ti mohou zdánlivě udržet pořádek – tak jako kdysi ze stejného důvodu ve stejných zemích obchodovaly se sekulárnějšími samovládci. Přidržíme-li se argumentu v Timesech, není nyní důvod dělat si starosti kvůli stížnostem těchhle otravných tuniských feministek. Radostný dialog civilizací může pokračovat bez nich.

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž/Copyright

Věnování

Úvod: Všechno vypadá jinak, když před svým jménem vidíte slovo „smrt“