The Finding of Martha Lost

Poprvé vydáno jako The Finding of Martha Lost nakladatelstvím Transworld Publishers, divizí The Random House Group Limited.

Copyright © Caroline Wallace, 2016

Translation © Jaroslava Novotná, 2016

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7565-028-3

ISBN mobi 978-80-7565-029-0

.

L. G., abych ti připomněla (že na tebe stále myslím).

„Věřím v cokoliv, dokud není důkaz, že to opravdu neexistuje. Věřím na víly a na draky, věřím mýtům. To všechno existuje, i kdyby to bylo jen v naší hlavě. Vždyť kdo může říci, že sny a noční můry nejsou skutečné jako tato přítomnost?“

John Lennon

.

Liverpool, nádraží Lime Street, květen 1976

Bylo nebylo…

Tahle část mojí pohádky začíná v květnu, v roce 1976. Možná je to pátý díl příběhu mého života. A dřív než někoho napadne se na to zeptat, musím říct, že vůbec netuším, co se stalo v prvním díle.

Teď právě tančím nádražní halou, volám „Bonjour“ na všechny lidi, které znám. Točím se dokola v černých puntíkovaných šatech, při každé otočce se široká sukně vesele zvedne. Zavýsknu, protože mě tím točením jímá závrať, a když dotančím pod tabuli s odjezdy vlaků, směju se na celé kolo.

„Bonjour, Jenny Jonesová,“ zavolám.

Jenny sedí ve svém kiosku – je to na protější straně haly, vedle východu. Nějaký muž si kupuje balíček cigaret a krabičku zápalek. Je celý nahrbený a na komínku novin před kioskem počítá pence. Jenny Jonesová ho sleduje, jednu ruku v pytlíku slaných krekrů a druhou obrací stránku v časopise. Pohlédne na mě a zamává, ruku pořád strčenou v sáčku Frazzles.

„Tvůj ranní taneček?“ křikne Jenny Jonesová a já kývnu. „Už jsi vyšla ven, královničko?“ zeptá se.

Zavrtím hlavou. „Liverpoolský pták,“ řeknu a ukážu na sebe.

Jenny Jonesová jen kroutí hlavou a já začínám roztáčet puntíkovanou sukni do dokonalého kruhu. Kolem mě pospíchají lidé – někteří se usmívají, jiní hubují. Ale já zavřu oči a zvednu paže vzhůru k ocelovým nosníkům střechy. Pořádně se nadechnu, abych nasála ten pach špíny a sazí a cigaret. Je tu trochu cítit i nafta a ocet a zvratky; kůže zavazadel a krapet oleje. Ten sladký a štiplavý pach vlakového nádraží mi polechtá chřípí, spustím paže a pomalu vydechnu.

„Děkuji, že mě tu necháváte žít,“ zašeptám.

„Bez tebe by nádraží Lime Street nebylo celé, královničko,“ zvolá Jenny Jonesová a já otevřu oči. Podívám se na Jenny Jonesovou, směje se a znovu zakroutí hlavou. I já se usmívám.

„Bonjour, Stanley,“ zavolám na uklízeče Stanleyho – právě čistí podlahu před nástupištěm číslo šest, hned vedle veřejné telefonní budky.

Zvedne zápěstí a ukáže na hodinky. „Víš, kolik je?“ zakřičí a já se ohlédnu a zvednu oči k velkým hodinám vedle Matčina okna.

„Propána,“ řeknu a zkusím se zastavit. Hlava se mi točí. „Přijdu pozdě!“ vyjeknu, přesto se rozhodnu dotančit napříč celou halou, kolem lavičky, které se vyhnu, až ke kanceláři ztrát a nálezů.

Moc ráda se točím dokola. Není to ten nejefektivnější způsob, jak se dostat odněkud někam. Ale myslím, že po mnoha měsících pokusů jsem se vypracovala k naprosté dokonalosti. A to díky baletní technice, o které jsem se dočetla v jedné ztracené knížce, a ta spočívá v tom, že když se točíte rychle dokola, musíte se dívat pořád na jedno místo, pak se vám nezatočí hlava. Přišla jsem na to, že je lepší, když ten bod není člověk, protože lidé mají sklon se pohybovat a pak to tak dobře nefunguje. Teď se dokážu točit dokola celou věčnost a ani si nepozvracím šaty. Chtěla jsem napsat dopis Margot Fonteynové a zeptat se jí, zda si někdy pozvracela baletní sukni, ale Elisabeth říkala, že to není vhodné.

Nahlas se rozesměju a pak si pískám a lidi musí zůstat stát, protože zkouším dotančit v piruetách od tabule odjezdů až k místu, kde pracuji.

V otevřených dveřích stojí pošťák. Je vysoký, je hubený, pod nosem mu visí knír špičkami dolů jako chlupatá podkova. Lidi mu říkají Drak, to proto, že mu z úst divně trčí přední zuby. Nosí poštu už tak dlouho, co jsem tady, a právě teď si ovívá tvář dopisy, které přišly do kanceláře ztrát a nálezů.

„Bonjour, Draku,“ zašeptám a opřu se o dveře, vyrážím ze sebe prudké výdechy. Shýbnu se a vyzuji si černé lodičky, pak rychle spěchám za pult.

„Otočte se,“ řeknu Drakovi, a on se ke mně otočí zády. Sehnu se pod pult, stáhnu si šaty přes hlavu a místo nich si obléknu Matčinu černou zástěru. Sahá mi skoro po kotníky a vypadá trochu jako velký polyesterový pytel. Puntíkované šaty a boty strčím do tajné přihrádky pod pultem.

„Promiňte, Draku,“ zašeptám a znovu vystrčím hlavu nad pult a vidím, jak se ke mně obrací.

„Brýtro, Marto Ztracená,“ řekne Drak. „Je tam?“

Ukážu prstem ke stropu a Drak kývne.

„Kéž bych měl libru pokaždé, kdy mě pokropí tou svojí svěcenou vodou,“ zašeptá Drak. Lehce trhne hlavou směrem ke stropu. Pořád stojí ve dveřích a nemá se k tomu, aby vstoupil do kanceláře.

„To byste byl boháč, Draku,“ zašeptám a dám si ruku před ústa, abych se nesmála moc nahlas.

„Minulý týden mě s hrncem Kristovy vody honila až ke třetímu peronu,“ potichu říká Drak. „Na velkou paní tedy umí běhat. Polila celou halu, jářku.“

Zahihňám se skrz prsty, i když mi tuhle historku vykládá tenhle týden každé ráno.

Sednu si na stoličku za pult. Podívám se do knihy záznamů a hvízdnu. Mám ráda Draka, ale doufám, že už vypadne. Není moc zběhlý v umění odchodu v pravý čas. Elisabeth říká, že mám být přísnější a netvářit se, že ho ráda vidím, jinak bude stát ve dveřích celé hodiny a cosi ševelit tím svým sípavým hlasem. I když mně se líbí, jak si šlape na jazyk. Někdy zavřu oči a představuju si, že je to had.

„Dnes jeden pro tebe,“ zaševelí Drak. „To je poprvé, kdy ho můžu dát přímo tobě, dřív než mi ho vezme ona.“

„Pro mě?“ zvednu hlavu.

Kývne a usmívá se.

„Ještě nikdy jsem dopis nedostala,“ řeknu.

„Mám ho dobře schovaný,“ zašpitá Drak, rozepne si zip bundy a vytáhne malý hnědý balíček. „Aby ho Matka nesebrala.“ Ukáže ke stropu a významně na mě mrkne. Konečně projde dveřmi a vstoupí do kanceláře ztrát a nálezů. Položí na pult dopisy a pak mi podá ten hnědý balíček.

Nepohnu se.

„Je pro tebe,“ zašeptá. „Pokud vím, nikdo jiný se tady nejmenuje Marta Ztracená.“

Usměje se; kývnu. Vezmu si balíček a položím ho na pult před sebe. Přejedu prsty po svém jménu napsaném na papíru.

„Liverpoolské razítko,“ upozorní Drak a já zvednu oči. Prsty mu tančí kolem kníru. „Nejlepší bude, když to otevřeš.“

Třesou se mi ruce. Dávám pozor, abych neroztrhla hnědý papír. Otevřu balíček na boku, pak na druhém. Nahlédnu dovnitř a tiše vyjeknu.

„Knížka,“ zašeptám. „Ten, kdo to poslal, musel vědět, že moc ráda čtu.“

„Já to věděl!“ zvolá Drak. Dočista zapomněl šeptat.

Vytáhnu knihu z balíčku. Obracím ji v rukou a listuji stránkami. Na předsádce je něco napsáno – je to věnování jen pro mě.

Nad našimi hlavami zaduní těžké kroky. Leknutím div nespadnu ze stoličky. Já i Drak zvedneme hlavu ke stropu. Ruka mi vyletí ke tváři, aby zakryla modřinu. Kroky se zastaví. Vyčkávám. Drak zůstane stát nehybně jako socha, oči upřené na bod vysoko nad našimi hlavami. Nic. Pomalu vypustím dlouhý a hlasitý výdech.

„Asi bude lepší, když půjdu,“ zaševelí Drak.

Přikývnu, ale nepodívám se na něj. Čtu slova napsaná na předsádce. Čtyři slova: „MARTO, TVÁ MATKA LŽE“. Slova, která jsou uvnitř knihy. Zvenku je na obálce zlatým písmem vyražen titul: Night Ferry: Historie nočního vlaku Londýn–Paříž.

Všimnu si, že na jedné stránce je ohnutý růžek. Strana deset. Přečtu si ji. Čtu ta slova znovu a znovu. Napřed si připadám trochu zmatená: proč by si někdo myslil, že je pro mě důležitá zrovna strana deset? A tak čtu tu stránku znovu a stále dokola. Upřímně řečeno, není to úplně nejzajímavější stránka, jakou jsem kdy četla. Ale pak si toho všimnu a přečtu si stránku ještě jednou, abych měla jistotu. Už vím: není důležité to, co na té stránce je, ale to, co na ní není.

Vlak zvaný Night Ferry totiž nebyl jen vlak, který se proměnil v loď brázdící řeku Mersey. Byl to mezinárodní lůžkový vlak, který jezdil z londýnského nádraží Victoria na Gare du Nord v Paříži. Night Ferry nikdy neprojížděl Liverpoolem.

Tak takhle to je – teď se v žádném případě nedokážu soustředit na práci.

V devět ráno sem zaskočí Elisabeth. Je to moje nejlepší kamarádka. Má malé bistro hned vedle naší kanceláře a je tak krásná, že by hnedle mohla být hollywoodskou hvězdou. Mohla bych se na ni dívat celý den a nikdy by mě to nepřestalo bavit. Někdy nechodí obyčejně, ale tančí. Myslím, že v hlavě jí pořád hraje hudba. Na ženu je hodně vysoká a také je senzačně štíhlá, ačkoliv každý den snídá sladké pečivo. Chodí oblečená podle nejnovější módy, ale šaty si nekupuje. Myslím, že nemá moc peněz; zato je moc šikovná a umí odpozorovat šaty, udělat si vlastní střihy a ušít si je na šicím stroji. Je úplně jiná než Matka.

Ale dnes v devět hodin s Elisabeth nebudu mluvit. A nesním si svůj dílek citronového koláče v deset. V jedenáct zastavím všechny myšlenky, které by mohly vést k úsměvu. Místo toho nasadím zamračenou tvář, nepřestávám hledět na věnování a myslím na to, že moje pohádka je od samého počátku velká lež. Přemýšlím dlouho, a po několika hodinách jsem tak zmatená. Proč mi někdo posílá předmět, který změní druhý díl mého příběhu, a nenapadne ho napsat telefonní číslo, abych mu mohla zavolat a zeptat se, jak to bylo?

Nevím, komu mám věřit, a tak udělám to, co vždycky dělám, když nejsem dost chytrá na to, abych věci zlepšila, nebo když se mi stane, že se dlouho neusmívám. V jednu hodinu odpoledne zamknu jako obvykle kancelář, vyjdu po schodech nahoru do bytu, zavolám na Matku, že mi není dobře, a zavřu se v pokojíčku. Usednu na malou stoličku u toaletky a dívám se do zrcadla, pak se usměju.

Někde jsem četla, že čtyřleté dítě se usměje v průměru čtyřistakrát denně, ale pak, když vyrostou a jsou z nich dospělí, usmívají se jen dvacetkrát denně. Nejsem si jistá, zda chci být dospělá.

Pořád se dívám do zrcadla. Myslím, že uplyne hodina nebo dvě, a za tu dobu se mi podaří usmát se třiasedmdesátkrát a stejně tolikrát vyvolat na tváři to, co považuji za sofistikovaný výraz. To představuje cuknutí obočím a lehce roztažené chřípí. Ráda si v soukromí ložnice zkouším nové výrazy, dřív než je vynesu na veřejnost.

Večer, když čekám, až se na mě snese spánek, třímám v rukou tu knihu. Matka do mého pokoje nechodí, aby mě zkontrolovala. Matka nechodí do mého pokoje, aby mě potrestala. Matka není typ člověka, který chodí do něčího pokoje, opravdu.

Převalovala jsem se v posteli celou noc, ale už jsem připravena na ranní taneček a zrovna teď stojím v otevřených dveřích kanceláře, vyhlížím do haly nádraží na Lime Street. Zvednu hlavu k tabuli odjezdů. Na šestém peroně a také na prvním peroně každou chvíli nastane shon. Za okamžik přistaví vlaky do Warringtonu a Manchesteru. Pískám si a lidé rychle kráčejí napříč halou. Nemůžou utíkat, protože jsou dospělí a nesluší se, aby dospělí na nádraží běhali nebo tančili dokola. Zvedají hlavy k tabuli s odjezdy vlaků, pospíchají, aby našli nástupiště, které potřebují. Kancelář ztrát a nálezů je otevřená, ale v tuto denní hodinu lidé spěchají do práce a doopravdy mě nepotřebují. Nevadí mi to. Ráda je pozoruji.

Pod tabulí s odjezdy vlaků je pokladna. Dnes ráno tu stojí fronta delší než obvykle. Paní na konci fronty se ohlédne a usmívá se. Vlasy má tmavě hnědé jako já, padají jí přes ramena. Má dlouhý krk a její kotníky jsou útlé jako moje. Myslím na to, zda nejsme příbuzné. Ukloním se, ona se chvíli dívá, a pak vykročí ke mně.

„Jak to, že je dneska taková fronta?“ zeptám se.

„Nová pokladní,“ protočí panenky. „Ty bys mi nemohla prodat jízdenku, královničko?“

Zavrtím hlavou. „Bohužel.“

Pohlédne na frontu. „Hernajs, jindy to trvá pár minut.“ Obrátí se zpátky ke mně a vejde do kanceláře ztrát a nálezů.

„Ty tady pracuješ?“ zeptá se a očima prohledává kovové regály, které se táhnou podél levé a pravé zdi.

„Ano,“ řeknu. „Bydlím s Matkou v bytě nahoře.“

„Žádné dojíždění – to máš štěstí,“ poznamená a já přikývnu.

„Je to nejlepší místo na světě,“ prohlásím. „Znáte ty bronzové ptáky nahoře na Royal Liver Building?“ řeknu. „Víte, že jsou na řetězu, aby nemohli odletět? A říká se, že kdyby ti dva ptáci odletěli, pak by Liverpool přestal existovat?“

„Hmm…“ ozve se, ale já myslím, že moc neposlouchá. Možná si ta paní říká, že jsou to jen povídačky. Samozřejmě že ví o těch ptácích, všichni v Liverpoolu o nich vědí, moje otázka měla jen uvést souvislosti. Teď té paní začnu vyprávět, že jsem z nádraží Lime Street nikdy neodešla ani na krok, řeknu jí, jak Matce zanedlouho poté, co jsem tu začala žít, přišel dopis a v tom dopise stálo, že já jsem nový liverpoolský pták z nádraží Lime Street. A ještě té paní řeknu, že v tom dopise je napsáno, že v okamžiku, kdy opustím tohle nádraží, celé se to tu zřítí a celé nádraží se propadne do podzemních tunelů a potom přestane nádraží Lime Street existovat navěky.

Ale neřeknu to a jen se dívám, jak si prohlíží kancelář ztrát a nálezů. Je to místnost s dokonalým čtvercovým půdorysem a ztracené předměty tu vyprávějí úplné příběhy. Kovové regály se táhnou podél celé levé stěny, kovové regály se táhnou podél celé pravé stěny, v zadní stěně jsou dvoje dveře. Moc ráda pozoruji, jak se lidé tváří, když uvidí všechny ty regály a krabice.

„Ta krabice je opravdu plná falešných zubů?“ zeptá se paní. Na všech kovových regálech jsou lepenkové krabice a na každé krabici je štítek s nápisem, co je uvnitř. Přikývnu.

„A co ta plyšová opice?“ Ukáže na opici sedící na pultu.

„Zrovna ji chci zařadit,“ řeknu, „a tamhle je sedm slaměných oslů.“ Ukážu na polici, která končí v levém rohu, hned vedle dveří, které vedou do Matčina bytu nahoře. Ty dveře jsou vždycky zavřené.

„Takový pořádek,“ řekne a zasměje se. „Tebe bych potřebovala doma, královničko.“

Usmívám se. „Pořádek musí být,“ řeknu. „Ale dneska přemýšlím o určitých změnách.“

„Moc změn tu asi nejde udělat, s tím pultem tady.“ Ukáže na dřevěný pult, který vede napříč místností a společně s řadami regálů tvoří písmeno H.

Na jednom místě se dá deska pultu zvednout, a já tak můžu projít a sednout si na stoličku.

„Ten pult a moje stolička jsou takové, jaké mají být,“ řeknu. „Vidím každého, kdo vejde, a mám dokonalý výhled na lavici uprostřed nádražní haly. Tamtu.“ Ukážu do haly a vidím, jak se fronta před pokladnou vine kolem lavice. Paní se ohlédne na frontu, vzdychne a pak se obrátí zase ke mně.

„Matka má radši tamtu stoličku, blíž ke dveřím od bytu, říká, že brání lidem klást otázky.“ Ukážu na Matčinu stoličku.

„Tak to asi není moc společenská, co?“ zeptá se paní, pak se podívá na hodinky a maličko vypískne. „To jsem se opozdila.“ Obrátí se a vykročí do haly. „Nezdá se, že by ta fronta byla kratší,“ řekne.

Odchází. Popadne mě panika. „Nejste-moje-rodná-matka?“ zeptám se jí, ta věta ze mě vyletí jako jediné dlouhé slovo.

„Tvoje rodná matka?“ otočí se udiveně.

„Neopustila jsem mě a nenechala mě sedět na té polici?“ Ukážu na regál vpravo, blízko skleněného průčelí kanceláře ztrát a nálezů.

„Je mi třiadvacet. A tobě je kolik, patnáct?“ zeptá se.

„Šestnáct,“ řeknu.

Zasměje se a pak se znovu podívá na hodinky. „Musím jít, hezky jsem si s tebou popovídala…“

„Marta Ztracená,“ řeknu.

„Hezky jsem si s tebou popovídala, Marto Ztracená.“

Vstanu ze stoličky, nakloním se přes pult a dívám se, jak vychází z kanceláře ztrát a nálezů a jde vpravo kolem bistra směrem k hlavnímu východu.

„Tak zase brzy přijďte,“ volám za tou paní. Neohlédne se.

Nádraží Lime Street dnes bzučí víc než kdy jindy. Je teprve osm hodin ráno a už tu čekají davy lidí. Začíná mi vrtat hlavou, kam tak najednou všichni jedou.

Uklízeč Stanley zametá kolem hloučků lidí postávajících před pokladnou, ale dnes tu není moc místa na zametání. Myslím, že se doopravdy nejmenuje Stanley. Lidé říkají, že vypadá jako Stan Laurel. Vykročím zpoza pultu a vstoupím do otevřených dveří. Zavolám na Stanleyho a on si prometá cestu ke mně.

„Copak se děje?“ zeptám se a kývnu hlavou k těm davům.

„Prý mají přijet liverpoolští hoši,“ řekne Stanley. „Venku už je spousta poldů.“

Aha, tak to jo. Jednou jsem o tom četla v novinách, které měla Elisabeth, a ona mi to pak musela všechno několikrát vysvětlit, než jsem to pochopila. V těch novinách se psalo, že před pár dny Kevin Keegan střelil vyrovnávací gól ve druhém zápasu dvojutkání finále poháru UEFA. Bylo to proti Clubu Brugge.

„Jak se vyslovuje Brugge?“ Užila jsem svůj francouzský akcent a vyslovila to jako „Brag-gi“

„Myslím, že to ,gg‘ zní spíš jako ,ch‘ a to ,bru‘ je spíš jako ,br‘,“ řekla tehdy Elisabeth.

„Možná by to šlo říct jako bagr,“ napadlo mě.

„Elisabeth se zasmála. „To je ono,“ řekla.

„Ale proč se ve slově píšou písmena, když se pak nesmí vyslovit?“ nechápala jsem. „Když řeknu bagr, tak vyslovím všechna písmena, která v tom slově jsou.“

„Je to cizí slovo, panenko,“ řekla Elisabeth.

Zeptaly jsme se Stanleyho a on nám řekl, že to můžeme vyslovovat, jak se nám zlíbí. Elisabeth prohlásila, že gól Kevina Keegana vedl k vítězství Liverpoolu FC v celkovém skóre 4 : 3. Pak mi vysvětlila, co to znamená, ale já se hlavně soustředila na slovo skóre a na to, jak se mi zvláštně kroutí ústa, když ho vyslovím. Elisabeth řekla, že celé město oslavuje, že lidé z oken vyvěšují prostěradla s nápisy „AŤ ŽIJE KRÁL KEEGAN“. Vysvětlila mi, že tím myslí krále Liverpoolu a že se pletu, když se raduji, že se má stát králem světa. Řekla, že po městě chodí spousta lidí v klubových barvách FC Liverpool, mají na sobě šály a papírové čepice s tvářemi fotbalistů a že nějaký pán ve Svatojanské tržnici je prodává a je to docela láce. Musela jsem jí to věřit. Protože jsem nikdy neopustila nádraží Lime Street, neviděla jsem z té slávy skoro nic, až na pár opilých fanoušků, kteří se potáceli po nádraží a hledali cestu domů.

Elisabeth byla do Kevina Keegana hotový blázen. Tvrdila, že mu napíše dopis a pozve ho na francouzské košíčky. Už se nemůžu dočkat, až Elisabeth řeknu, že ho možná dneska uvidí.

„Prej přijedou tisícovky lidí,“ vykládá Stanley. „Druhý vítězství poháru UEFA, prevíti, vyhráli taky ve třiasedmdesátym.“

„Ty fandíš modrým, Stanley?“ zeptám se.

Stanley vzdychne, kývne, pak poodejde a pokračuje v zametání kolem lidí, což je v pořádku, pokud se lidi drží v hloučcích u sebe, ale dost náročné, když někam jdou. Líbí se mi, že je Stanley modrý. Většina lidí, se kterými se bavím, jsou červení. Jednou jsem řekla Elisabeth, že nechápu, proč tady ti lidé kolem nemůžou fandit zároveň Evertonu i Liverpoolu. Elisabeth jen vzdychla a konstatovala něco v tom smyslu, že žiji na jiné planetě.

Projdu otvorem v pultu a otevřu dveře do Matčina bytu.

„Matko?“ zakřičím do schodů.

„Co je?“ křikne dolů.

„Liverpool FC vyhrál finále poháru UEFA. Porazil Bagry 4 : 3 v celkovém skóre. Finále se hrálo na dva zápasy, ten druhý se hrál na hřišti Bagrů,“ hulákám. „Dneska přijede celý tým, očekávají se tisíce mužů. Nejlepší bude vzít si dolů hrnec se svěcenou vodou.“

Matka neodpovídá.

„Matko?“ zavolám.

„Krucinál fagot, co je to skóre?“ zaječí Matka.

„Že vyhráli – dali úplně nejvíc gólů,“ křičím.

„Fotbal je ďáblova kratochvíle,“ zahuláká Matka a já slyším, jak nahoře dupe. Nejspíš napouští do hrnce svěcenou vodu z kohoutku.

Trvá to dobrých deset minut, než přijde dolů.

„Postav vodu na čaj,“ řekne a plácne sebou na stoličku, tu, která je blíž ke dveřím do bytu. Pod stoličku položí kastrol se svěcenou vodou.

Matka vypadá jako bachratá sušená švestka. Možná že někdy byla vysoká, ale teď je celá jakoby svrasklá, sežmoulaná a tučná. Vlasy má úplně bílé, ostříhané na mikádo tupými nůžkami, a její zuby jsou žluté. Sedí s nohama široko od sebe, vytahané bombarďáky až ke kolenům. Nedostává se jí dechu, jak šla po schodech dolů, a hvízdá to v ní, jako by kouřila padesát cigaret denně, ačkoliv kouří jen deset, protože jak Matka říká, v kanceláři ztrát a nálezů jí platí tak málo, že víc si nemůže dovolit. V pravé ruce drží kožený pásek.

„Opravdu by se mi tu dole hodilo křeslo,“ prohodí a pak je ticho a ona se jen dívá, jak se pohybuji po kanceláři a stavím na vařič konvici s vodou.

„Ty máš namalované oči?“ zeptá se. Švihne mě koženým řemenem po lýtkách. Netrefí se. „Oči si malují ďáblovy krysy.“

Zavrtím hlavou.

Dávám si pozor, abych byla z dosahu jejího pásku. A zeptám se: „Vyprávěj mi ještě jednou, jak mě našli.“

Odpoví: „Ach, hergot sakra, Marto Ztracená, miláčku, už zase?“

Řeknu: „Bude to naposledy, slibuji.“

Vzdychne a nespokojeně mlaskne, pak řekne: „Tvůj příběh začal poryvem větru, Marto Ztracená, můj drahoušku.“

Je to lež.

Zeptám se jí: „Můžeš být o maličko přesnější?“

Odpoví: „Ve spacím voze vlaku z pařížského nádraží Gare du Nord putujícího jedenáct hodin na nádraží Lime Street v Liverpoolu.“

To je také lež.

Svírám v rukou tu knihu a asi doufám, že Matka teď bude upřímná a prostě řekne, jak to bylo doopravdy.

„Tak si hezky sedni,“ řekne mi, ale já vím, že chce, abych byla blízko a ona mě mohla švihnout páskem. Sednu si na studenou podlahu v kanceláři ztrát a nálezů. Zkřížím nohy a čekám na její vyprávění.

„Je to zamotaný příběh,“ řekne.

Tohle není lež.

Řekne: „Bylo to roku 1960. Cestující se usadili v jídelním voze, aby pojedli oeufs sur le plat se šunkou. A zatímco snídali pečivo a měli před sebou košíky s horkými tousty, croissanty, brioškami a čerstvým ovocem…“ Odmlčí se. „Zatímco snídali a průvodčí v lůžkových vozech stlali postele…, přihodilo se něco pozoruhodného.“

Drží se věrně své historky. Už jsem to slyšela milionkrát. Vždycky mluví tím nóbl blundellsandským akcentem. Stejně mluví do telefonu, když volají z ředitelství.

„Tehdy se to stalo. Právě když pasažéři snídali vybranou krmi, pěkně v pohodlí,“ vypráví, „z horní přihrádky spadl kufr.“ Pak Matka kufr popíše. Říká, že to byl starý otlučený kufr a na víku měl dvě hotelové nálepky.

„Ta první byla z hotelu Adelphi v Liverpoolu, kulatá, černooranžová,“ řekne. „Ta druhá, oválná, černozelená, z pařížského Scribe Hôtel. S osudovým žuchnutím kufr dopadl do uličky…“

Udeří přezkou pásku o kovový regál. Leknu se. Ona se usměje.

„Nějaká dáma, jemná Francouzka středního věku, která jen upíjela pomerančový džus, prý vykřikla,“ pronese Matka. Její paže zavlají vzduchem, její pásek zavlaje vzduchem, směje se svému hereckému umění. Matka je mistr interpretace. Dnes hraje madam Důležitou.

„A jiná dáma, Britka, středního věku, obyčejná.“ To slovo „obyčejný“ řekne, jako by sama pocházela z Blundellsands a vlastnila milion perlových náhrdelníků. Matka se ve svém předvádění vyžívá. „Ta prý vykřikla znechucením, že se ji to pokusilo zabít, ať už to bylo cokoliv. Ale byla to ta dáma z Paříže, která se v mdlobách skácela do uličky. Právě ta prý na sebe upoutala pozornost ostatních cestujících; ona to byla, kdo utišil jejich výkřiky.“

„Matko,“ vyhrknu. Očima blýskne po pásku, ty oči říkají, že mám být zticha.

„A tehdy se pozornost všech obrátila k příčině jejích mdlob, k tomu starému otlučenému kufru se dvěma nálepkami na víku, nálepkami, které se trochu odlupovaly, ke kufru, ze kterého vycházely podivné kňouravé zvuky. Protože v tom otevřeném kufru, v uličce jídelního vozu vlaku zvaného Night Ferry, mezinárodního lůžkového vlaku, který z pařížského Gare du Nord dorazil na nádraží Lime Street v Liverpoolu… seděla a broukala si… malá holčička.“

„Já?“ zeptám se. Neubráním se úsměvu.

„Ty, Marta Ztracená. Ta malá holčička jsi byla ty.“

Další lži.

„Byla jsi opravdu rozkošné miminko, radost pohledět. Ale nevěděla jsem, jak jsi stará, nikdy jsem si tím nebyla jistá. Někdo tvrdil, že je ti tak půl roku, jiní říkali, že máš skoro rok.“

„Ale Matko –“ řeknu.

Matka mě přeruší. „Přinesla jsem tě sem, do této kanceláře ztrát a nálezů,“ řekne. Rozhodí do široka paže, jako by mě vítala úplně poprvé. Zakloním se a rychle uhnu před kovovou přezkou. „A tady jsi čekala devadesát dní,“ dodá.

„Ale Matko,“ zkusím to znovu.

„Jaképak ale,“ utrhne se na mě. „Já tady byla vedoucí. Starala jsem se o tebe, jak jsem nejlépe dovedla, a zatím jsme čekaly.“

„Čekaly?“ zeptám se.

„Devadesát dní – den co den jsem čekala, jestli se o tebe někdo přihlásí – ty jsi čekala na té polici.“ Matka se lehce předkloní, ukáže na oddíl v kovových regálech u skleněného průčelí kanceláře. „Nikdo tě nechtěl, a tak jsem se o tebe přihlásila já. Zaplatila jsem poplatek ve výši jedné libry. Byla jsi mým darem od Boha.“ Matka se pokřižuje na hrudi. Vzdychnu si.

„Ale jak to?“ zeptám se jí.

„Jak co?“ opáčí.

Vidím, jak se jí blýskají oči. Vidím, jak v ní bublá vztek. Ucouvnu.

„Chceš mě namíchnout?“ zeptá se a ten její blundellsandský akcent je najednou ten tam.

Ale já se cítím odvážně.

„Víš, Matko, někdo mi poslal tuhle knížku.“

Natáhnu se a podám jí knihu. Už jsem ji přečetla patnáctkrát. Ruce se mi třesou, když se k ní s knihou natahuju. Matka nic neříká. Oči má přilepené k obálce, k těm zlatým písmenům na obálce. Nechce se té knihy dotknout. Čekám, až zasviští opasek, ale jako by dočista zapomněla, že ho drží v ruce.

„A vevnitř je něco napsaného.“

Matka se na mě podívá. Její hlas zní ostře, když promluví: „Dneska mě opravdu zlobíš,“ řekne. „A co je tam napsané?“

„Ta slova zní: MARTO, TVOJE MATKA LŽE.“

Matka mlčí. Čekám, až mě švihne páskem. Ale po chvíli ji ztuhlost přejde, pokrčí rameny a řekne: „Někdy člověk musí věřit příběhům, Marto Ztracená, drahoušku,“ a pak dodá: „Moc přemýšlíš.“

„V té knize se píše, že vlak Night Ferry do Liverpoolu nikdy nejezdil. A KNIHY NELŽOU!“ vykřiknu.

V tom okamžiku se Matka pokouší vstát. Zapotácí se a chytí se kovového regálu, aby udržela rovnováhu. Matka udělá pár kroků a pak se obrátí k regálům v kanceláři ztrát a nálezů. Sáhne nahoru. Ještě pořád v pravé ruce drží pásek a celou dobu funí a prská. Pak z vrchní police sejme otlučený hnědý kufr a míří zpátky ke mně.

„Tady,“ řekne, „tohle je tvoje.“ Podá mi kufr. Odložím knihu na její stoličku.

Ten kufr už jsem tam nahoře viděla. Je tam dlouho, tak dlouho, co si pamatuji. Nikdy mě nenapadlo, že by mohl být můj. Matka vždycky říkala, že ten kufr, ve kterém jsem přišla, spálila, aby snad do něj nenačural ďábel. Vezmu si ten kufr, otlučený a odřený, ten se dvěma nálepkami odlupujícími se od víka.

„Byla jsi tak hezounká, radost pohledět,“ řekne Matka znovu. „Čekala jsem, že se o tebe někdo přihlásí. Měla jsem tě tady, tady na té polici.“ Ukáže znovu na polici, kovový regál, na očích každého, kdo kolem kanceláře ztrát a nálezů prošel.

„Měla jsem tě tu devadesát dní, a stejně si pro tebe nikdo nepřišel. Byla jsi tenkrát takové hodné zlatíčko.“

„Ale Matko, nemohla jsem –“

„Byla jsi hloupoučká, hotový blázínek,“ prohlásí Matka a hlas se jí třese. Stojí nade mnou a vybuchne vztekem, nebo možná vybuchne něčím novým, co jí způsobuje ten třes. „Ty se opovažuješ nazývat mě lhářkou? Tohle je tvůj příběh, ty zlé dítě, nic jiného není.“

„TO TY JSI TEN ĎÁBEL!“ zaječím na Matku.

Vidím, jak se v jejích očích něco pohnulo. To slovo způsobilo, že se zase vzpamatovala. Mluvit o ďáblovi, to je jazyk, kterému Matka rozumí. Pohlédne na stoličku. Mrští po mě tou malou knihou. Netrefí se a kniha spadne na zem. Pohybuje se pomalu a švihne mě koženým páskem do tváře. Už jsem se naučila ani nehlesnout, naučila jsem se nekřičet bolestí. Matce je teď jedno, že jsou vidět modřiny na mé tváři. Svist koženého pásku se odráží od stěn kanceláře ztrát a nálezů.

A pak se Matka obrátí a odpotácí se ke schodům do bytu nad kanceláří ztrát a nálezů. Slyším, jak těžce dupe po schodech, a pak slyším, jak se dveře do bytu s prásknutím zabouchnou.

.

Z listu Liverpool Daily Post

ÚLOVEK Z AUSTRALSKÉHO BLEŠÍHO TRHU: V KUFRU BYLY NALEZENY PŘEDMĚTY SOUVISEJÍCÍ SE SKUPINOU BEATLES

Podle dostupných informací jistý muž zakoupil v Austrálii na bleším trhu kufr plný unikátních materiálů týkajících se skupiny Beatles.

Tato truhla pokladů, mezi nimiž jsou údajně i pásky s nikdy neuveřejněnými nahrávkami, zatím čeká na expertizu, ale podle odborníků prý mohlo jít o ztracený „archiv Mala Evanse“. Po tomto „archivu“, velké sbírce materiálů z období, kdy byl Evans u slavné kapely zaměstnán, pátrají fanoušci a obdivovatelé Beatles již řadu měsíců od Evansovy smrti.

Mal Evans, bývalý technický pracovník skupiny a přítel Beatles, byl letošního ledna zastřelen policií v Los Angeles. V průběhu policejního vyšetřování se zjistilo, že jeho majetek se ztratil, navíc urna obsahující Evansův popel při převozu do Spojeného království zmizela neznámo kam.

Sedmatřicetiletý Max Cole z australského Melbourne prý zakoupil kufr na malém bleším trhu nedaleko Melbourne za zhruba padesát dolarů, v přepočtu necelých dvacet liber.

„Ani nemůžu věřit svému štěstí,“ prohlásil Cole. „Uviděl jsem ten odřený starý kufr, a když jsem ho otevřel, jeho obsah mě úplně šokoval. Jsem spisovatel, takže jsem samozřejmě okamžitě věděl, že jsem připadl na skutečnou story.“ Max Cole, který přes den pracuje jako prodavač a v noci se živí psaním paperbacků, se v současné době věnuje zkoumání života Mala Evanse a hodlá prý napsat knihu, jež bude vycházet z Malova života s The Beatles a obsahu kufru. Bohužel Evansův popel nebyl součástí nálezu.

Table of Contents

1

2