Benjamin Black

ČERNOOKÁ BLONDÝNKA

Originální název:

The Black-Eyed Blonde: A Philip Marlowe Novel

Vydáno u Mantle, Londýn 2014

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2014 by John Banville Inc. and Raymond Chandler

Limited All rights reserved.

Translation © Martina Knápková 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7353-9

Josephu Isaacovi a Ruby Ellen

1

Bylo jedno z těch úterních letních odpolední, kdy si člověk říká, jestli se Země náhodou nepřestala otáčet. Telefon na mém stole působil dojmem, že moc dobře ví, že z něj nespouštím oči. Ulicí pod zaprášeným oknem mé kanceláře proudila auta a po chodníku si to vykračovalo několik velectěných občanů našeho líbezného města – většinou muži v kloboucích, kteří bloumali jen tak nazdařbůh. Pozoroval jsem ženu stojící na křižovatce Cahuenga Boulevard a Hollywood Boulevard, která čekala, až na semaforu naskočí zelená. Dlouhé nohy, vypasované béžové sáčko s vycpávkami, úzká tmavě modrá sukně. Kromě toho měla taky klobouk, titěrnou věcičku, která vypadala, jako by se té dámě na hlavu sneslo ptáčátko a spokojeně se jí tam našikmo uhnízdilo. Rozhlédla se doleva, doprava a ještě jednou doleva – jako malá holčička musela být náramně poslušná – a pak přešla sluncem zalitou ulici a ladně při tom šlapala na svůj vlastní stín.

Zatím to byla dost hubená sezóna. Týden jsem si hrál na bodyguarda po boku chlápka, co sem přiletěl z New Yorku clipperem. Měl namodralé strniště, na ruce zlatý náramek a na malíčku prsten s rubínem velkým jako ostružina. Řekl mi, že je byznysmen, a já se rozhodl, že mu to budu věřit. Byl nervózní a hodně se potil, ale žádný malér se nesemlel a já dostal zaplaceno. Pak mi Bernie Ohls z šerifova úřadu dohodil jednu milou stařenku, které její synáček toxikoman štípnul sbírku vzácných mincí po nebožtíku manželovi. Musel jsem si ho sice vzít trochu do parády, abych ty věci dostal zpátky, ale nebylo to nic vážného. Byla mezi nimi i mince s hlavou Alexandra Velikého a další s profilem královny Kleopatry s tím jejím velkým frňákem – co na ní probůh všichni měli?

Zazvonil bzučák na znamení, že se otevřely vchodové dveře, a já slyšel, jak čekárnou prošla nějaká žena a na okamžik zaváhala přede dveřmi mé kanceláře. Klapání vysokých podpatků na dřevěné podlaze mě nikdy nenechá chladným. Už už jsem se ji chystal pozvat dál svým speciálním hlubokým hlasem, který říkal mně můžete věřit, já jsem detektiv, když vtom vešla sama, bez zaklepání.

Byla vyšší, než se zdálo, když jsem ji pozoroval z okna, vysoká a štíhlá, s širokými rameny a úzkými boky. Jinými slovy, přesně můj typ. Ten klobouček, který měla na hlavě, byl ve skutečnosti závoj, delikátní francouzský závojíček z černého hedvábí s puntíky, který jí sahal až po špičku nosu – a že to byla hezká špička. Patřila k tuze hezkému nosíku, aristokratickému, ale ne moc úzkému ani moc dlouhému, který se ani v nejmenším nepodobal Kleopatřině raťafáku. Na rukou měla dlouhé rukavičky, světle béžové, aby jí ladily k sáčku, a vyrobené z kůže jakéhosi vzácného tvora, který svůj krátký život strávil decentním skotačením po alpských skaliskách. Měla pěkný úsměv, přátelský – tedy alespoň prozatím – a tak trochu nakřivo, takže působil příjemně cynickým dojmem. Vlasy měla blond a oči černé, černé a hluboké jako horské pleso, s víčky sbíhajícími se ve vnějších koutcích do úchvatné špičky. Blondýnka s černýma očima – taková kombinace se jen tak nevidí. Snažil jsem se nezírat na její nohy. Bůh úterků byl očividně přesvědčený, že si zasloužím trochu pozvednout morálku.

„Mé jméno je Cavendishová,“ oznámila.

Vyzval jsem ji, ať se posadí. Kdybych tušil, že má namířeno právě za mnou, byl bych se trochu učísl a za uši nanesl ždibec kolínské. Bude se však muset spokojit s mým všedním já. Nezdálo se, že by se na mě dívala s bůhvíjakým pobouřením. Posadila se před můj stůl na židli, k níž jsem pokynul, a prst po prstu si stáhla rukavičky, přičemž mě sledovala těma neochvějnýma černýma očima.

„Co pro vás můžu udělat, slečno Cavendishová?“ otázal jsem se.

„Paní.“

„Pardon – paní Cavendishová.“

„Řekl mi o vás jeden můj přítel.“

„Skutečně? Doufám, že samé dobré věci.“

Nabídnul jsem jí camelku z krabice, kterou mám postavenou na stole pro klienty, ale ona otevřela kabelku z lakované kůže, vytáhla stříbrné pouzdro na cigarety a palcem ho odklopila. Sobranie Black Russian – co taky jiného? Když jsem škrtl zápalkou a nabídl jí oheň přes stůl, sehnula se a sklonila hlavu, se sklopenými řasami, a bříškem prstu se při tom letmo dotkla hřbetu mé ruky. Obdivoval jsem její perleťově růžový lak na nehty, ale nahlas jsem jí ho nepochválil. Opřela se do židle, hodila si pod úzkou modrou sukní nohu přes nohu a znovu mi věnovala ten nevzrušený, zkoumavý pohled. Dávala si načas s rozhodováním, co si o mně má myslet.

„Chci, abyste pro mě někoho našel,“ řekla.

„Výborně. A kdopak to má být?“

„Muž jménem Peterson – Nico Peterson.“

„Váš kamarád?“

„Býval to můj milenec.“

Pokud čekala, že šokem spolknu vlastní chrup, musela být zklamaná. „A už není?“

„Ne. Zmizel, poměrně záhadně a bez rozloučení.“

„A kdypak to bylo?“

„Před dvěma měsíci.“

Proč čekala tak dlouho, než za mnou přišla? Rozhodl jsem se, že se jí na to ptát nebudu, tedy aspoň prozatím. Byl to zvláštní pocit, jak na mě ty chladné oči hleděly přes průhlednou černou síťku závoje. Jako by mě někdo pozoroval nějakým tajným oknem; pozoroval a měřil si mě.

„Říkáte, že zmizel,“ nadhodil jsem. „Myslíte z vašeho života, anebo úplně?“

„Zdá se, že úplně.“

Čekal jsem, že něco dodá, ale jen se ještě víc zabořila do židle a znovu se usmála. Ten její úsměv: působil jako něco, k čemu už před drahnou chvílí přiložila sirku a pak to nechala doutnat. Měla rozkošný horní ret, výrazný jako rtíky dítěte, na pohled hebký a trochu naběhlý, jako by v poslední době rozdala hodně polibků, a rozhodně to nebyly hubičky malým dětem. Musela vycítit, že jsem z toho jejího závojíčku nervózní, protože zvedla ruku a ohrnula si ho. Bez něj byly její oči ještě úchvatnější, třpytivě černé jako oči tulení – až se mi z nich udělal v krku knedlík.

„Tak mi o něm vyprávějte,“ vyzval jsem ji. „O tom vašem panu Petersonovi.“

„Je docela vysoký, jako vy. Tmavý typ. Fešák, ale tak trochu slaboch od pohledu. Má takový hloupý knírek, jako ten herec Don Ameche. Umí se oblékat, tedy přinejmenším to uměl, když jsem do toho ještě měla co mluvit.“

Vytáhla z kabelky krátkou ebenovou špičku a jala se do ní upevňovat cigaretu. Ty její prstíky byly vskutku šikovné; útlé, ale nechyběla jim síla.

„A copak dělá?“ zeptal jsem se.

Zadívala se na mě a v oku se jí ocelově zablýsklo. „Myslíte, čím se živí?“ Zadumala se. „Dává si schůzky s všelijakými lidmi,“ řekla nakonec.

Tentokrát jsem se do židle opřel já. „Jak to mám chápat?“

„Tak, jak to říkám. Prakticky pokaždé, když se s ním vidím, je na odchodu. Mám schůzku s jedním chlápkem. Musím zajít za jedním chlápkem.“ Napodobování jí docela šlo; už jsem o panu Petersonovi začínal mít poměrně jasnou představu. Nezněl mi zrovna jako její typ.

„Tedy pořádně vytížený panáček,“ odtušil jsem.

„Obávám se, že ta jeho vytíženost však nemá žádné valné výsledky. Přinejmenším ne takové, které by byly vidět – alespoň já nikdy žádné neviděla. Když se zeptáte jeho, řekne vám, že dělá agenta filmovým hvězdám. Ti lidé, za kterými pokaždé tak spěchal, měli obvykle co do činění s některým filmovým studiem.“

Přišlo mi zajímavé, jak střídá časy. Ale i tak jsem nabyl dojmu, že ten ptáček Peterson je pro ni už dávnou minulostí. Tak proč chce, abych ho našel?

„Takže pracuje ve filmovém průmyslu?“ zeptal jsem se.

„Neřekla bych, že přímo v něm. Spíš se zuby nehty drží na jeho okraji. Svých patnáct minut slávy si zažil s Mandy Rogersovou.“

„Měl bych to jméno znát?“

„Taková hvězdička – zrozená pro role naivek, jak by řekl Nico. Představte si Jean Harlowovou bez talentu.“

„Jean Harlowová měla talent?“

To ji pobavilo. „Nico žije v přesvědčení, že všechna jeho ošklivá káčátka jsou ve skutečnosti labutě.“

Vytáhl jsem dýmku a nacpal ji. Došlo mi, že tabáková směs, kterou používám, v sobě má taky trochu Cavendishe. Rozhodl jsem se, že se s ní o tu šťastnou shodu náhod nepodělím, jelikož jsem si dovedl představit ten otrávený úsměv a záchvěv opovržení v koutku úst, jichž by se mé oznámení dozajista dočkalo.

„Znáte ho dlouho, toho vašeho pana Petersona?“ otázal jsem se.

„Nijak zvlášť.“

„A jakpak dlouho by asi tak mohlo být to nijak zvlášť?“

Pokrčila rameny, což obnášelo pouze nepatrné zvednutí toho pravého. „Rok?“ Znělo to jako otázka. „Počkejte. Potkali jsme se v létě. V srpnu, tedy jestli se nemýlím.“

„A kdepak to bylo? Myslím, kde jste se potkali?“

„V klubu Cahuilla. Znáte ho? Je to ve čtvrti Pacific Palisades. Hřiště na pólo, bazény, spousta veselých, rozjásaných lidí. Čmuchala jako vy by hnali už od brány na dálkové ovládání.“ Tu poslední větu neřekla nahlas, ale já ji slyšel i tak.

„Váš manžel o něm ví? Věděl, že jste s Petersonem měla poměr?“

„To vám neřeknu.“

„Protože nechcete, anebo to nevíte?“

„Nevím.“ Zahleděla se na béžové rukavičky, které měla položené na klíně. „Pan Cavendish a já máme – jak bych to nazvala? Takovou dohodu.“

„A ta obnáší…?“

„Nehrajte přede mnou divadlo, pane Marlowe. Nepochybuju, že moc dobře víte, jakou dohodu mám na mysli. Můj manžel má slabost pro sportovní koně a servírky. Ne nutně v tomto pořadí.“

„A vy?“

„Já mám slabost pro spoustu věcí. Hlavně pro hudbu. U pana Cavendishe hudba vyvolává dvě různé reakce, podle toho, jak moc je opilý. Buď je mu z ní zle, anebo ho přepadají záchvaty smíchu. Nutno podotknout, že nemá příliš melodický smích.“

Zvedl jsem se od stolu, šel s dýmkou k oknu a zadíval se jen tak nazdařbůh ven. V kanceláři v protější budově seděla sehnutá nad psacím strojem sekretářka v kostkované halence a se sluchátky od diktafonu v uších a klovala o sto šest. Párkrát jsem ji potkal na ulici. Hezká tvářička, plachý úsměv; ten typ, co bydlí s maminkou a o nedělích peče sekanou. Je to holt osamělé město.

„A kdypak jste pana Petersona viděla naposledy?“ zeptal jsem se s očima pořád ještě upřenýma na pilně pracující slečnu Remingtonovou. Za mnou bylo ticho, a tak jsem se otočil. Paní Cavendishová očividně nebyla zvyklá mluvit k něčím zádům. „Mě si nevšímejte,“ řekl jsem omluvně. „U tohohle okna stávám často, dumám tu nad světem a jeho mravy.“

Vrátil jsem se ke stolu a znovu se posadil. Odložil jsem dýmku do popelníku, sepjal ruce a opřel si bradu o propletené prsty, abych jí ukázal, jak dovedu být soustředěný. Rozhodla se, že tuhle upřímnou ukázku mé maximální a neochvějné koncentrace vezme na milost. „Už jsem vám říkala, kdy jsem ho viděla naposledy – před pár měsíci,“ odpověděla konečně.

„A kdepak to bylo?“

„Shodou okolností také v klubu Cahuilla. Jednoho nedělního odpoledne. Mého manžela zrovna zaměstnávala neobyčejně namáhavá čaka. To je –“

„Herní úsek v pólu. Já vím.“

Naklonila se dopředu a odklepla pár vloček cigaretového popela vedle kotlíku mé dýmky. Přes stůl ke mně doputoval slabý závan jejího parfému. Podle vůně jsem ho odhadoval na Chanel č. 5, ale mně všechny parfémy odjakživa voněly jako Chanel č. 5 – přinejmenším do té doby.

„Dal na sobě pan Peterson nějak znát, že se chystá prásknout do bot?“ zeptal jsem se.

„Prásknout do bot? To je dosti podivné vyjádření.“

„Přišlo mi to o něco míň dramatické než zmizel, což je slovo, které jste použila vy.“

Usmála se a suše přikývla, připouštějíc můj argument. „Choval se stejně jako vždycky,“ řekla. „Možná byl o něco roztěkanější, snad i trochu nervóznější – ačkoliv to se mi možná zdá až teď s odstupem.“ Její mluva se mi zamlouvala; vyvolávala ve mně představu břečťanem porostlého zdiva ctihodných univerzit a údajů o svěřeneckém fondu, vyvedených zdobným rukopisem na pergamenu. „Rozhodně však nepůsobil dojmem, že se chystá,“ znovu se pousmála, „prásknout do bot.“

Na chvíli jsem se zadumal a zároveň se ujistil, že mě při přemýšlení vidí. „Prozraďte mi,“ promluvil jsem, „kdy jste zjistila, že je v trapu? Chci říct, kdy jste usoudila, že,“ teď jsem byl s úsměvem na řadě zase já, „zmizel?“

„Několikrát jsem mu telefonovala, a nikdo to nezvedal. Pak jsem zajela k němu domů. Nezrušil dodávku mléka a na verandě se mu hromadily noviny. Neměl ve zvyku nechávat takový nepořádek. V jistém ohledu byl pečlivý.“

„Šla jste na policii?“

Vykulila oči. „Na policii?“ vyhrkla a já měl na chvíli dojem, že se snad rozesměje. „To tedy rozhodně nepřipadalo v úvahu. Nico měl z policie poměrně velký vítr a jistě by mi nepoděkoval, kdybych je na něj nasadila.“

„Vítr? Jak to myslíte?“ podivil jsem se. „Měl snad co skrývat?“

„Nemáme snad všichni svá tajemství, pane Marlowe?“ Znovu rozevřela ta rozkošná víčka.

„Přijde na to.“

„Na co?“

„Na spoustu věcí.“

Tohle nemělo smysl, motali jsme se pořád dokola v neustále se rozšiřujících kruzích. „Dovolte mi jednu otázku, paní Cavendishová,“ nadhodil jsem. „Jaká je vaše teorie ohledně toho, co se s panem Petersonem stalo?“

Opět předvedla to své sotva znatelné pokrčení rameny. „Já nevím, co si o tom mám myslet. Právě proto jsem přišla za vámi.“

Pokýval jsem hlavou – doufal jsem, že to působilo dostatečně inteligentně –, vzal z popelníku dýmku a chvilku si s ní hrál, upěchoval nedokouřený zbytek tabáku a tak dále. Dýmka je dost šikovná rekvizita, když chce člověk působit hloubavě a moudře. „Smím se zeptat,“ pokračoval jsem, „proč jste čekala tak dlouho, než jste za mnou přišla?“

„Myslíte, že to bylo dlouho? Říkala jsem si, že se třeba ozve, že jednoho dne zazvoní telefon a Nico bude volat z Mexika nebo něco podobného.“

„Proč zrovna z Mexika?“

„No tak z Francie, z Azurového pobřeží. Anebo z nějaké exotičtější destinace – třeba z Moskvy nebo ze Šanghaje, co já vím. Nico rád cestoval. Byl to pro něj způsob, jak ukojit svou neposednost.“ Trochu se na židli ošila a na okamžik tak dala najevo svou netrpělivost. „Ujmete se toho případu, pane Marlowe?“

„Udělám, co bude v mých silách,“ slíbil jsem. „Ale neříkal bych tomu případ, alespoň prozatím.“

„Kolik si účtujete?“

„Běžnou sazbu.“

„Bohužel nemám tušení, jak taková běžná sazba vypadá.“

Ani jsem nečekal, že by to věděla. „Sto dolarů záloha a pětadvacet dolarů na den plus výdaje za každý den pátrání.“

„A jak dlouho to vaše pátrání bude asi tak trvat?“

„To taky záleží.“

Chvíli seděla mlčky a její oči znovu dostaly ten zkoumavý výraz, z něhož jsem byl tak trochu v rozpacích. „Ani jste se nezeptal na nic, co se týká mě,“ podivila se.

„Zrovna jsem se k tomu chystal.“

„V tom případě vám ušetřím práci. Za svobodna jsem se jmenovala Langrishová. Slyšel jste o firmě Parfémy Langrishe?“

„Jistě,“ odtušil jsem. „Vyrábí parfémy.“

„Dorothea Langrishová je moje matka. Přestěhovala se sem i s mou maličkostí z Irska, když ovdověla, a založila si tady v Los Angeles firmu. Pokud jste o ní slyšel, pak jistě víte, jak je úspěšná. Pracuju pro ni – nebo tedy s ní, jak by se vyjádřila ona. V důsledku toho jsem poměrně bohatá. Chci, abyste mi našel Nica Petersona. Je to sice chcípáček, ale je můj. Zaplatím vám, kolik si řeknete.“

Zvažoval jsem, že se zase začnu šťourat v dýmce, ale říkal jsem si, že napodruhé už by to prokoukla. Místo toho jsem jí věnoval nevzrušený, prázdný pohled. „Jak jsem řekl, paní Cavendishová – stovka záloha a pětadvacet na den plus výdaje. Pro mě je každý případ, na kterém dělám, prioritní.“

Usmála se a našpulila při tom rty. „Myslela jsem, že tomu zatím nechcete říkat případ.“

Rozhodl jsem se, že pro tentokrát ji nechám vyhrát. Otevřel jsem zásuvku, vytáhl z ní standardní smlouvu a jedním prstem jí ji přistrčil přes stůl. „Vemte si to s sebou domů, prostudujte to, a pokud budete souhlasit s podmínkami, podepište se a přineste mi to zpátky. Zatím mi dejte adresu pana Petersona a jeho telefonní číslo. A jakékoliv další údaje, které by se mi podle vašeho mínění mohly hodit.“

Chvíli na smlouvu hleděla, jako by se nemohla rozhodnout, jestli si ji má vzít, anebo mi ji hodit na hlavu. Nakonec ji zvedla ze stolu, opatrně ji přehnula a strčila do kabelky. „Má dům v Západním Hollywoodu, kousek od Bay City Boulevard,“ řekla. Znovu otevřela kabelku, vytáhla malý notýsek vázaný v kůži a tenké zlaté pero. Chvilku do notýsku cosi psala, pak stránku vytrhla a podala mi ji. „Napier Street,“ řekla. „Mějte oči na stopkách, jinak to přehlédnete. Nico nemá rád, když je moc na očích.“

„Aby ne, když je to takový plachý mládenec,“ utrousil jsem.

Postavila se, a já zůstal sedět. Znovu ke mně zavál její parfém. Takže ne Chanel, ale Langrishe. Budu si muset zjistit název nebo číslo. „Budu potřebovat kontakt i na vás,“ připomněl jsem jí.

Ukázala na papírek v mé ruce. „Napsala jsem tam taky svůj telefon. Volejte, kdykoliv bude třeba.“

Přečetl jsem si její adresu: 444 Ocean Heights. Kdybych neměl společnost, hvízdnul bych. Jen hrstka vyvolených si může dovolit bydlení v těch končinách – na soukromých ulicích hned vedle oceánu.

„Ani nevím, jak se jmenujete,“ řekl jsem. „Myslím křestním.“

Z nějakého důvodu jí ta otázka vehnala do tváří lehký ruměnec. Sklopila oči a pak rychle zase vzhlédla. „Clare,“ řekla. „Bez i po a. Pojmenovali mě po našem rodném hrabství v Irsku.“ Předvedla jemnou, naoko bolestnou grimasu. „Moje matka je tak trochu sentimentální, co se naší staré vlasti týče.“

Vložil jsem si stránku z jejího notýsku do peněženky, zvedl se a obešel stůl. Nezáleží na tom, jak jste vysocí, vedle jistého typu žen si vždycky připadáte menší, než ve skutečnosti jste. Hleděl jsem dolů na Clare Cavendishovou, ale připadal jsem si, jako bych k ní vzhlížel. Podala mi ruku a já s ní potřásl. Je to vážně něco, když se dva lidé poprvé dotknou, třebaže to trvá jen krátký okamžik.

Vyprovodil jsem ji k výtahu. Věnovala mi poslední rychlý úsměv a byla pryč.

V kanceláři jsem znovu zaujal svou pozici u okna. Slečna Remingtonová pořád ještě klovala, byla pilná jako včelička. Snažil jsem se ji přimět, aby zvedla hlavu a podívala se na mě, leč marně. Co bych taky udělal, kdyby se mi to podařilo – zamával jako nějaký trotl?

Přemýšlel jsem o Clare Cavendishové. Něco mi na tom všem nehrálo. Jako soukromé očko nejsem tak úplně neznámý, ale proč by si dcera Dorothey Langrishové z Ocean Heights a kdoví z kolika dalších úchvatných koutů světa vybrala zrovna mě k tomu, abych našel jejího nezvěstného šamstra? Nehledě na to, proč by se zapletla právě s Nicem Petersonem, z něhož se, tedy pokud se její popis zakládal na pravdě, vyklubal laciný podfukář v elegantním obleku? Byly to dlouhé a komplikované otázky a já měl problém se na ně soustředit, jelikož jsem myslel na přímé oči Clare Cavendishové a to pobavené, vědoucí světlo, které v nich zářilo.

Když jsem se otočil, uviděl jsem na rohu stolu špičku na cigarety, kterou tam zapomněla. Její ebenové dřevo mělo stejný černý lesk jako její oči. Taky mi zapomněla zaplatit zálohu. Ale přišlo mi, že na tom nesejde.

2

Měla pravdu: Napier Street na sebe zrovna dvakrát neupozorňovala, ale všiml jsem si jí včas a uhnul z hlavní silnice. Cesta mírně stoupala a směřovala do kopců, které se rýsovaly v kouřově modrém oparu na jejím konci. Jel jsem pomalu a odpočítával čísla domů. Petersonova rezidence vypadala trochu jako japonská čajovna, nebo přinejmenším tak, jak jsem si japonskou čajovnu představoval. Byl to přízemní domek postavený z tmavě červených borovicových prken, obehnaný verandou, s šindelovou střechou, jejíž čtyři nízká úbočí se uprostřed sbíhala do špičky, na které se skvěla korouhvička. Okna měl úzká, se zataženými závěsy. Všechno nasvědčovalo tomu, že tu hezky dlouho nikdo nepřebývá, ačkoliv noviny už se přede dveřmi hromadit přestaly. Zaparkoval jsem a vyšel po třech dřevěných schodech na verandu. Ze zdí, na které svítilo slunce, byl cítit mastný pach kreosotového oleje. Stisknul jsem zvonek, ale zevnitř se neozvalo žádné zvonění, a tak jsem zkusil klepadlo. Prázdné domy dovedou polykat zvuky, jako když vyprahlý potok saje vodu. Přiložil jsem obličej ke skleněné výplni dveří a snažil se něco zahlédnout přes krajkovou záclonku. Moc jsem toho neviděl – jen obyčejný obývák s obyčejným nábytkem.

Najednou za mými zády kdosi promluvil. „Nejni doma, panáčku.“

Otočil jsem se. Za mnou stál stařík ve vybledlých modrých montérkách a košili bez límce. Jeho hlava měla tvar buráku – velká mozkovna a velká brada a mezi nimi propadlé tváře a bezzubá ústa, která byla mírně pootevřená. Na tvářích měl stříbřité týdenní strniště, jehož bodlinky se blýskaly ve slunci. Takový nepovedený Gabby Hayes. Jedno oko měl zavřené, druhým na mě mžoural a tou povislou čelistí při tom pomalu pohyboval ze strany na stranu jako kráva přežvykující píci.

„Hledám pana Petersona,“ vysvětlil jsem.

Pootočil hlavu na stranu a nasucho si odplivl. „A já vám povidám, že nejni doma.“

Sešel jsem dolů po schodech. Všiml jsem si, že na chvíli zaváhal, nejspíš přemýšlel, co jsem zač a kolik potíží ze mě kouká. Vytáhl jsem cigarety a nabídl mu. Dychtivě po nich sáhnul a jednu si strčil ke spodnímu rtu. Škrtl jsem zápalkou o nehet palce a nabídl mu oheň.

Ze suché trávy vedle nás vyskočil cvrček jako cirkusový klaun vystřelený z kanónu. Slunce mělo pořádnou sílu a do toho foukal suchý, teplý větřík a já byl rád, že mám na hlavě klobouk. Stařík byl prostovlasý, ale nezdálo se, že by mu vedro nějak vadilo. Vydatně potáhl z cigarety, podržel kouř v plicích a vyfoukl několik šedých proužků dýmu.

Hodil jsem vypálenou zápalku do trávy. „To ste neměl,“ pokáral mě. „Esli to tu zapálíte, celej Západní Hollywood lehne popelem.“

„Vy pana Petersona znáte?“ zeptal jsem se.

„Že váháte.“ Ukázal za sebe na polorozbořenou chajdu na opačném konci ulice. „Támhleto je můj bejvák. Vobčas se u mě zastavil, když měl dlouhou chvíli, a podělil se vo cigárko.“

„Jak dlouho už je pryč?“

„Počkejte…“ Zamyslel se a znovu zamžoural. „Řek bych, že naposled sem ho viděl tak před měsícem a půl, maximálně dvěma.“

„Předpokládám, že se vám nejspíš nezmínil, kam se chystá.“

Stařík pokrčil rameny. „Já ho ani neviděl vodjíždět. Zkrátka sem si jednoho dne všim, že je fuč.“

„Jak?“

Zvedl hlavu, zadíval se na mě a zatřepal hlavou, jako by měl vodu v uchu. „Jak co?“

„Jak jste si všiml, že je pryč?“

„Prostě tady najednou nebyl.“ Odmlčel se. „Vy ste polda?“

„Tak něco.“

„To znamená co?“

„Soukromé očko.“

Uchechtl se, až mu v krku zaklokotal hlen. „Soukromý očko má k poldovi hodně daleko, to je jen vaše zbožný přání.“

Povzdechl jsem si. Když lidi zjistí, že jste soukromník, mají pocit, že si na vás můžou vyskakovat. A nejspíš mají recht. Stařík se na mě zubil, samolibě jako slípka, co zrovna snesla vajíčko.

Rozhlédl jsem se na obě strany ulice. Občerstvení U Joea. Prádelna Kwik Kleen. Autoopravna, kde se jakýsi šroubek zrovna vrtal v útrobách značně přepadlého chevroletu. Představil jsem si Clare Cavendishovou, jak vystupuje z nějakého nízkého, sportovního bouráku a ohrnuje nad tímhle vším nos. „Jaké lidi si sem vodil?“ zeptal jsem se.

„Lidi?“

„Přátele. Kumpány. Kolegy ze světa filmu.“

„Ze světa filmu?“

Začínal jsem mít pocit, že spolu zpíváme kánon.

„A co slečny?“ pokračoval jsem. „Chodila sem za ním nějaká?“

Tahle otázka u něj vyvolala výbuch smíchu. Nebyl to zrovna dvakrát příjemný smích. „Nějaká?“ zaryčel. „Člověče, ten chlap měl ženskejch, že by je moh přehazovat vidlema. Skoro každej večír se tady vobjevil s ňákou jinou.“

„Zdá se, že jste jeho příchody a odchody sledoval ostřížím zrakem.“

„Zkrátka sem ho dycky zahlíd, no,“ hájil se nabručeně. „Pokaždý mě vzbudili, dělali hroznej kravál. Jedna z těch jeho ženskejch jednou v noci něco upustila na chodník – řek bych, že to bylo šampaňský. Znělo to, jako když bouchne granát. Smála se tomu jak pominutá.“

„A sousedi si na ty vylomeniny nikdy nestěžovali?“

Věnoval mi soucitný pohled. „Jaký sousedi?“ řekl pohrdlivě.

Pokýval jsem hlavou. Slunce nijak neztrácelo na síle. Vytáhl jsem kapesník a otřel si zátylek. V těchhle končinách na vrcholu léta zažijete dny, kdy vás slunce morduje jako gorila, když loupe banán.

„Každopádně vám děkuju,“ rozloučil jsem se a obešel ho. Vzduch nad střechou mého auta se tetelil. Představil jsem si, jak rozehřátý bude volant. Občas si říkám, že bych se měl odstěhovat do Anglie – tam prý je chládek dokonce i za psích dnů.

„Nejste první, kdo se na něj ptá,“ nadhodil stařík za mými zády.

Otočil jsem se. „Vážně?“

„Minulej tejden se tady zastavili nějaký kaktusové.“

„Mexičani?“

„Jo, jak řikám. Byli dva. Byli celý voháknutý, ale kaktus v kvádru a fešný kravatě je pořád jenom kaktus, no ne?“

Předtím mi slunko svítilo na záda a teď mě opíkalo zepředu. Cítil jsem, jak se mi rosí horní ret. „Mluvil jste s nimi?“ zeptal jsem se.

„Depak. Přištrádovali si to sem v auťáku, jakej sem jakživ neviděl, nejspíš nějakej kaktusáckej model. Vysokej a širokej jak betle v bordelu, s děravou plátěnou střechou.“

„Kdypak to bylo?“

„Tak před dvěma třema dnama. Chvíli to tu vobhlíželi, koukali do voken jako vy, a pak nasedli do tý káry a vodfrčeli.“ Znovu si nasucho odplivl. „Já kaktusy nemusím.“

„Kdo by to byl řekl.“

Věnoval mi nevrlý pohled a odfrkl si.

Znovu jsem se otočil k odchodu a zamířil k rozpálenému autu. Stařík opět promluvil: „Myslíte, že se eště vrátí?“ A já se znovu zastavil. Připadal jsem si jako host mířící na svatbu, co se snaží uniknout ze spárů Coleridgova starého námořníka.

„Pochybuju,“ odtušil jsem.

Znovu si odfrkl. „No, nejspíš nikomu nijak zvlášť neschází. Ale měl sem ho rád.“

Z cigarety mu zbýval už jen nedopalek, který teď cvrnknul do trávy. „To jste neměl,“ řekl jsem a nasedl do auta.

Když mé prsty spočinuly na volantu, překvapilo mě, že nezasyčely.

Table of Contents

1

2