Nicolas Barreau

LÁSKA V PAŘÍŽI

Originální název: Eines abends in Paris

vydáno u Thiele verlag, Mnichov a vídeň 2012

vydala Moravská Bastei MOBa, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2012 by Nicolas Barreau

© 2012 by Thiele & Brandstätter verlag GmbH

Translation © Eva Osinová 2016

© Moravská Bastei MOBa, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7367-6

Cokoli děláš, dělej s láskou.

BIO RÁJ

1

Jednou večer v Paříži, přibližně rok nato, co se artové kino Cinéma Paradis znovu otevřelo, a přesně dva dny poté, co jsem poprvé políbil dívku v červeném kabátku a samým vzrušením jsem se nemohl dočkat další schůzky, se stalo něco neuvěřitelného. Něco, co mi mělo doslova převrátit život vzhůru nohama. Něco, díky čemu se mé maličké kino stalo magickým místem – místem, kde se střetávaly touhy a vzpomínky, místem, kde se najednou měly plnit sny.

Z minuty na minutu jsem se stal součástí příběhu, který by nevymyslel sebelepší filmový scénárista na světě. Já, Alain Bonnard, jsem byl doslova vyrván z navyklého a zaběhlého chodu dní a katapultován rovnou do největšího dobrodružství svého života.

„Ty jsi člověk periferie, nenápadný pozorovatel, který raději tiše přešlapuje na okraji dějin,“ řekl mi jednou Robert. „Nic si z toho nedělej.“

Robert je v první řadě můj kamarád. V druhé řadě je to astrofyzik, který leze okolnímu světu na nervy tím, že aplikuje astrofyzikální zákony na věci každodenního života.

Takže jsem už najednou nebyl pouhým pozorovatelem, rázem jsem se ocitl uprostřed turbulentního, nečekaného, zmateného dění, které mi bralo dech a občas mě taky dokázalo připravit o rozum. Osud mi vložil do klína velký dar, já jsem jej bezhlavě přijal – a málem jsem ztratil milovanou dívku.

Onoho večera, kdy jsem po poslední projekci vyšel na ulici dosud zvlhlou deštěm, v níž se váhavě odráželo světlo pouliční lampy, jsem o tom všem neměl nejmenší tušení.

A nevěděl jsem ani, že Cinéma Paradis skrývá klíč k tajemství, na němž závisí mé štěstí.

Spustil jsem mříž, zamknul ji, napřímil se a zhluboka se nadechnul. Přestalo pršet, byla to jen malá přeháňka. Vzduch byl měkký a voněl jarem. Zvedl jsem si límec u kabátu a vyrazil. Teprve pak jsem si všiml malého štíhlého muže v trenčkotu, který postával se svým světlovlasým doprovodem v polostínu a se zájmem si prohlížel mé kino.

„Hi,“ řekl se slyšitelným americkým přízvukem. „Jste majitel tohoto kina? Great film, by the way. Vážně skvělý spektákl.“ Kývnul směrem k výkladní skříni a uznalým pohledem ulpěl na černobílém plakátu k filmu Umělec, jehož staromódní ticho dokázalo naprosto vyvést z míry zejména obyvatele nového světa.

Krátce jsem přikývnul a očekával, že mi vzápětí strčí do ruky fotoaparát a požádá mě, abych ho se ženou vyfotil před mým kinem, které sice není nejstarším kinem v Paříži, ale přece jen patří k jednomu z těch starých kin se sametovými sedadly, jež dnes bohužel patří k ohroženým druhům, když tu malý muž nečekaně přistoupil o krok blíž a přátelsky na mne pohlédl skrz své brýle s kostěnými obroučkami. Najednou jsem měl pocit, že ho odněkud znám, akorát jsem si nedokázal vybavit odkud.

„Rádi bychom si s vámi promluvili, pane…“

„Bonnard,“ dodal jsem rychle. „Alain Bonnard.“

Natáhl ke mně ruku a já s ní poněkud zmateně potřásl.

„My se známe?“

„Ne, to ne, myslím, že ne. Anyway… nice to meet you, pane Bonnarde, rád vás poznávám. Já jsem…“

„Páni, vy jste příbuzný toho Bonnarda? Toho malíře?“

Světlovláska vystoupila ze stínu a se zájmem na mě upírala modrá kukadla.

Tuhle tvář jsem ale určitě už někde viděl. A ne jedenkrát.

Trvalo několik vteřin, než mi to došlo. A ještě než Američan v béžovém trenčkotu dokončil větu, věděl jsem, koho před sebou mám.

Nikdo mi nemůže mít za zlé, že jsem vytřeštil zrak a že mi překvapením vypadly klíče z ruky. Celá tahle scéna byla – řečeno slovy plachého knihkupce z filmu Notting Hill – do jisté míry surreálná. Pouze svazek klíčů, které s tichým zařinčením dopadly na chodník, mě ujišťoval o tom, že se tohle všechno skutečně děje, jakkoli mi to připadalo neuvěřitelné.

2

Už jako dítě jsem vnímal, že mezi nejkrásnější odpoledne patří ta, která mohu trávit se strýčkem Bernardem. Zatímco spolužáci čutali fotbal, poslouchali muziku nebo tahali hezké holky za copánky, já pádil po Rue Bonaparte, dokud jsem nezahlédl Seinu, ještě dvakrát odbočil za roh a pak se objevila malá ulička, v níž stál dům mých snů – Cinéma Paradis.

Strýček Bernard byl takříkajíc černou ovcí rodiny Bonnardových, jejíž členové se převážně věnovali advokacii nebo pracovali v administrativě – provozoval totiž Cinéma d’Art, malé artové kino, a nedělal nic jiného, než že se jen díval na filmy a promítal je, když bylo přece nad slunce jasné, že filmy jsou jen snůška nesmyslů. Ne, tohle zaměstnání bylo podřadné a velice ponižující. Mým rodičům připadalo mé přátelství s nekonvenčním strýčkem, který nebyl ženatý a v roce 1968 demonstroval během „Pařížského května“ společně s naštvanými studenty a filmaři, jako například se známým Françoisem Truffautem, proti uzavření muzea kinematografie Cinémathèque française ministrem kultury a v noci dokonce tu a tam přespal na potrhané staré sedačce v projekční kabině, poněkud překvapivé. Ale protože jsem se dobře učil a nedělal problémy, nechali mě být. Nejspíš doufali, že mě můj „kinosplín“ jednou sám od sebe přejde.

Zato já jsem v to nedoufal. Nad staromódní pokladnou Cinéma Paradis visel plakát s tvářemi velkých režisérů a pod nimi stálo Le rêve est réalité. Sen je skutečnost. Tohle se mi vážně moc líbilo. A taky mi imponovalo, že vynálezcem filmu byl zrovna Francouz jménem Louis Lumière.

„Páni, strejdo Bernarde,“ zvolal jsem a v dětském nadšení začal tleskat. „Ten muž přenesl světlo na plátno a ještě k tomu se tak jmenoval – Lumière, no není to skvělé?“

Strýc se zasmál a opatrně zasunul jednu z těch velkých filmových cívek, které tehdy ještě byly ve všech kinech a které dokázaly spojit tisíce jednotlivých okamžiků do jednoho velkého, úžasného celku, když se točily nad filmovým projektorem – to byla v mých očích čistá magie.

Byl jsem panu Lumièrovi vážně z hloubi duše vděčný za to, že vynalezl kinematograf, a myslím si, že jsem byl ve třídě jediný, kdo věděl, že úplně první film na světě byl natočen roku 1895, trval jen několik vteřin a ukazoval příjezd vlaku na nádraží v Ciotatu. A taky to, že francouzské kino je svou duší v jádru kinem impresionistickým, jak mě strýček Bernard neustále ujišťoval. Neměl jsem nejmenší tušení, co to slovo znamená, ale cítil jsem, že to musí být něco úžasného.

Když se naše třída o něco později vypravila s madame Balandovou, učitelkou výtvarné výchovy, do národní galerie Jeu de Paume, kde tehdy ještě visely obrazy impresionistů, než byly přemístěny do starého nádraží na nábřeží Quai d’Orsay, objevil jsem mezi zlehoučka nanášenými, světlem prosycenými krajinkami také jednu černou lokomotivu vjíždějící na nádraží a vyfukující bílý kouř.

Dlouho jsem si obraz prohlížel a měl jsem dojem, že už vím, proč se o francouzském kině tvrdí, že je „impresionistické“. Souviselo to s přijíždějícími vlaky.

Když jsem strýčku Bernardovi líčil svou teorii, pobaveně povytáhl obočí, ale byl až příliš dobrácký, než aby mě opravoval. Místo toho mi vysvětlil, jak se obsluhuje filmový projektor a že se musí pořád dávat zatraceně dobrý pozor na to, aby se celuloidový pásek nikdy příliš dlouho nevystavoval slunečnímu světlu.

Když jsme se jednou společně dívali na film Bio Ráj, pochopil jsem proč. Tahle italská klasika byla jedním ze strýčkových oblíbených filmů – možná podle něj své kino dokonce pojmenoval, ačkoli to nebyl francouzský film s impresionistickou duší.

„Na italský film to není zas tak špatné. Pas mal, hein? Ujde to, ne?“ zabručel tím svým mrzutým patriotským způsobem a vší silou skrýval dojetí. „No jo, Italové taky dokážou věci, to se musí nechat.“

Přikývl jsem, ještě stále v naprostém šoku z tragického osudu starého promítače, který oslepne kvůli požáru ve svém kině. Samozřejmě jsem se viděl v malém chlapci jménem Toto, i když mě matka nikdy netloukla za to, že jsem utrácel peníze za filmové projekce. To jsem ani nemusel, protože jsem se mohl dívat na ty nejkrásnější filmy úplně zadarmo, a dokonce i na ty, které zrovna nebyly určeny jedenáctiletému chlapci.

Strýček Bernard neřešil otázku věkové přístupnosti filmů, pokud šlo o „dobrý“ film. A dobrý film byl ten, který měl ducha. Film, který dokázal člověka zasáhnout a vzbudit v něm soucit při tom obtížném pokusu jménem existence, který mu dával při pouti životem sen, jehož se mohl chytnout, v tom ne vždy jednoduchém lidském bytí.

Cocteau, Truffaut, Godard, Sautet, Chabrol, Malle – tihle všichni pro mě byli jakou sousedé odvedle.

Držel jsem palce gaunerovi z U konce s dechem, natahoval jsem si společně s Orfeem tenké rukavice a rozbíjel zrcadlo, abych mohl vejít za ně a osvobodit Eurydiku z podsvětí. Obdivoval jsem nadpozemsky nádhernou dívku s blond vlasy až po pás z Krásky a zvířete, když kráčela nahoru po schodech s plápolajícím pětiramenným svícnem v ruce vstříc smutnému zvířeti, a bál jsem se společně s židovským intendantem Lucasem Steinerem z Posledního metra, který se musel skrývat ve sklepě pod svým divadlem a poslouchat, jak se nad ním, na jevišti, jeho žena zamilovává do hereckého kolegy. Ječel jsem s chlapci z Knoflíkové války, když se navzájem tloukli. Trpěl jsem s vyděšeným Jeanem-Baptistem z Dětí ráje, který v tlačenici navždycky ztratil svou Garance, byl jsem nanejvýš zděšen, když Fanny Ardantová v Ženě od vedle na konci nejprve zastřelí svého milence a pak si prostřelí hlavu, Zazie s těma svýma velkýma očima a mezerou mezi zuby ze Zazie v metru mi zase připadala trochu divná a smál jsem se bratrům Marxovým v Noci v opeře a všem těm slovním přestřelkám rozhádaných párů v komediích Billyho Wildera, Ernsta Lubitsche a Prestona Sturgese, kterým strýček Bernard říkal vždycky jen Les Américains.

Preston Sturges, jak mi jednou vysvětloval strýček Bernard, dokonce sestavil zlatá pravidla filmové komedie. Pořádná honička je lepší než rozhovor. Ložnice je lepší než obývák a příjezd je lepší než odjezd. Dodnes si je pamatuji.

Les Américains nebyli samozřejmě tak impresionističtí jako „my Francouzi“, ale byli neskutečně legrační a jejich dialogy vždy výborně vypointované – jinak než ve francouzských filmech, kde měl člověk docela často dojem, že je skrytým svědkem mnohomluvné diskuse, která se vede na ulici, v kavárně, u moře nebo v posteli.

Dá se říct, že už ve třinácti jsem toho věděl docela hodně o životě, i když jsem toho na vlastní kůži spoustu nezažil.

Všichni mí kamarádi už se líbali s holkou, zatímco já jsem snil o krásné Evě Marii Saint, kterou jsem zrovna viděl v jednom Hitchcockově thrilleru. Nebo o světlem prosycené dívence ze Zakázaných her, která si uprostřed hrůz druhé světové války vytvoří se svým malým kamarádem Michelem vlastní svět a zapaluje svíčky za mrtvá zvířátka na tajném hřbitově.

Marie-Claire, jedna holka z naší školy, mi připomínala malou hrdinku ze Zakázaných her a jednoho dne jsem ji pozval na odpolední projekci do strýčkova kina. Vážně jsem zapomněl, co se ten den bude hrát, ale pamatuji se, že jsme se celou dobu drželi zpocenýma rukama a já jsem se její ruky nepustil, ani když mě příšerně svědil nos.

Když se na plátně objevily závěrečné titulky, přitiskla své třešňově rudé rty na mé, a tak se z nás stal ve vší dětské nevinnosti pár, než se na konci školního roku odstěhovala s rodiči do jiného města, které podle rodičovských měřítek nebylo daleko od Paříže, ale pro chlapce v mém věku to bylo na konci světa. Tak se pro mě stala nedosažitelnou. Po několika týdnech nejhlubšího smutku jsem se rozhodl, že náš nešťastný příběh později uctím natočením vlastního filmu.

Samozřejmě jsem se toužil stát jednoho dne známým režisérem. A samozřejmě jsem se jím nestal. Podlehl jsem otcovu naléhání, vystudoval ekonomii, protože s tím se můžu „vždycky něčím stát“, a několik let jsem pracoval v jednom velkém podniku v Lyonu, specializujícím se na vývoz luxusních van a kvalitního koupelnového příslušenství. I když jsem byl ještě mladý, vydělával jsem spoustu peněz. Rodiče byli hrdí, že to jejich tak trochu nepraktický a realitě vzdálený chlapec přece jenom někam dotáhl.

Koupil jsem si starého citroëna se sklápěcí střechou a konečně jsem měl skutečné přítelkyně. Ty mě vždycky po nějaké době zase opustily, zklamané z toho, že nakonec přece jenom nejsem takový borec, za jakého mě zpočátku nejspíš pokládaly.

Nebyl jsem nešťastný ani šťastný, ale když mě jednoho horkého, dusného letního odpoledne zastihl dopis od strýčka Bernarda, věděl jsem, že se všechno změní a že jsem v hloubi duše ještě pořád ten malý snílek, který kdysi sedával s tlukoucím srdíčkem v potemnělém kinosále a navštěvoval jiné světy.

Stalo se něco, co by nikdy nikdo nepokládal za možné. Strýček Bernard, kterému už táhlo na čtyřiasedmdesát, našel konečně svou osudovou lásku a chtěl se s ní odstěhovat na Francouzskou riviéru, na místo, kde je celý rok teplo a krajina se noří do zcela zvláštního světla.

Když jsem si četl, že se strýc hodlá vzdát svého Cinéma Paradis, ucítil jsem mírné píchnutí u srdce.

Od té doby, co znám Claudine, mám pocit, že mezi mnou a životem stál celou dobu filmový projektor, stálo tam strýčkovým typickým neohrabaným písmem. Zbývají mi poslední roky života. Teď chci mít hlavní roli já. Přesto jsem smutný z toho, že se z místa, kde jsme spolu strávili tolik úžasných odpolední, stane možná restaurace nebo další z těch módních klubů.

Při představě, že by se ze starého kina stalo tohle, se mi zježily vlasy na hlavě. A když se mě strýček Bernard v závěru dopisu tázal, zda bych si případně uměl představit, že bych se vrátil do Paříže a převzal Cinéma Paradis, samou úlevou jsem si oddechl.

I když už vedeš naprosto jiný život, chlapče, byl bys přese všechno jediným člověkem, kterého bych si dokázal představit jako svého nástupce. Už jako dítě jsi byl blázen do filmů a měl jsi vyslovený cit pro opravdu dobré kousky.

Musel jsem se pousmát, když jsem si vybavil strýčkovy dávné empatické přednášky, pak jsem pohledem přelétl poslední řádky dopisu a ještě dlouho po jeho přečtení jsem civěl na papír, který se mi třásl v ruce a který jako by se jediným trhnutím otevřel jako tehdy zrcadla před Orfeem.

Pamatuješ si ještě na to, Alaine, jak ses mě vždycky ptal, proč miluješ filmy víc než všechno ostatní? Dnes ti to prozradím. Nejkratší cesta k srdci vede přes oko. Nikdy na to nezapomeň, chlapče.

Za půl roku jsem stál na nástupišti pařížské železniční stanice Gare de Lyon, odkud odjíždějí všechny vlaky směrem na jih, a mával strýčku Bernardovi, mizícímu v dáli se svou nejdražší, s tou rozkošnou malou dámou se spoustou vrásek od smíchu.

Mával jsem, dokud jsem neviděl jen docela malý bílý kapesník, vesele se třepotající ve větru. Pak jsem si zavolal taxi a nechal se odvézt na nejdůležitější místo mého dětství. Ke kinu jménem Cinéma Paradis, které odteď patřilo mně.

3

V dnešní uspěchané době není snadné provozovat malé artové kino, čímž myslím kino, které se snaží žít v první řadě z kvality svých filmů, nikoli z reklamy, obřích kornoutů s popcornem a kelímků s coca-colou.

Většina lidí se odnaučila soustředit jen na filmové plátno, jednoduše si dopřát dvě hodiny, během nichž budou konfrontováni se zásadními věcmi života, ať už jsou veselé nebo smutné. Dopřát si dvě hodiny a nic u toho nejíst, nepít, nepřežvykovat a nesrkat brčkem.

Když jsem si po návratu do Paříže zašel do jednoho z velkých multiplexů na Champs-Elysées, došlo mi, že moje představa kina, kterému by se měl prokazovat také jistý respekt, bude nejspíš trochu anachronická, a pamatuji se také na to, že jsem si uprostřed celého toho brebentění, chrastění a šustění najednou připadal docela démodé, staromódní, a tak trochu mimo, ačkoli jsem zrovna oslavil teprve dvacáté deváté narozeniny.

Není divu, že filmy jsou dnes čím dál hlasitější a rychlejší – všechny ty velké hollywoodské blockbustery a akční filmy, které mají i v Evropě přilákat milionové publikum, přece musejí přehlušit celý ten rámus panující v kinosále a předkládat narůstající nesoustředěnosti publika stále nové a nové atrakce.

„Vy tady neprodáváte popcorn?“ slyším ve svém kině dnes a denně stále tutéž otázku. Minulý týden se malý kulaťoučký chlapec snažil vykroutit z mámina pevného stisku, protože mu představa, že bude muset sedět celé dvě hodiny v křesle a dívat se na Mikulášovy patálie, aniž by si při tom něčím nacpával pusu, připadala očividně neslýchaná.

„To tady jako fakt nemají žádný popcorn, mami?“ pronesl nevěřícně a málem by si vykroutil krk, jak vyhlížel prosklenou vitrínu.

Zakroutil jsem hlavou. „Ne, tady máme jenom filmy.“

I když pro mě tahle odpověď představovala jisté momentální vítězství, dělávám si občas starosti o budoucnost svého kina.

Po návratu z Lyonu jsem investoval nějaké peníze do renovace Cinéma Paradis, nechal jsem opravit a natřít drolící se fasádu, vyměnit starý koberec, vyčistit vínově červené sedačky a vyzbrojil jsem se technikou, aby se daly kromě starých filmových cívek pouštět také digitální filmy. Měl jsem sice jisté nároky na to, co by mělo být v mém kině na programu, ale ne vždy se to krylo se vkusem masového publika.

S promítáním mi pomáhal François, student filmové vědy, a pokud jsem vstupenky neprodával já, sedávala v pokladně každý večer madame Clémentová, postarší dáma, která dříve pracovala v obchodním domě Printemps.

Když jsem Cinéma Paradis opět otevřel, přišla spousta lidí, kteří znali kino ještě z dřívějška. A objevila se také spousta zvědavců, protože o znovuotevření starého kina se přece jen krátce zmínily několikery noviny. První měsíce to šlo dobře, pak přišly časy, kdy byl kinosál plný jen z půli, a to jen někdy. Dost často mi madame Clémentová dávala znamení, aby mě informovala, kolik návštěvníků v daný večer máme – někdy jí na to stačilo deset prstů.

Ne že bych si myslel, že malé artové kino je zrovna zlatý důl, ale mé úspory se záhy dost ztenčily a já jsem prostě musel něco vymyslet. A tak jsem dostal nápad, že každý středeční večer přidám jednu pozdní projekci – a že budu promítat staré filmy, které mě dříve tak uchvacovaly.

Na tomhle konceptu bylo zvláštní, že filmy se každý týden střídaly a že šlo veskrze o filmy milostné, i když v širším slova smyslu. Celý cyklus jsem nazval Les Amours au Paradis, Lásky z ráje, a dělalo mi radost, když se středeční večerní představení začala plnit. A jen co jsem o těchto večerech po závěrečných titulcích otevřel dveře kinosálu a viděl zamilované páry, jak v těsném objetí a s lesklýma očima odcházejí z kina, obchodníka, který samým nadšením zapomněl v řadě aktovku, nebo starou dámu, která ke mně přistoupila, aby mi osobně potřásla rukou, a s toužebným pohledem mi vysvětlovala, že tenhle film jí připomněl doby, kdy byla ještě mladá, věděl jsem, že mám to nejkrásnější povolání na světě.

V tyto večery se nad Cinéma Paradis vznášel zcela zvláštní opar. Jakési kouzlo. Moje kino totiž lidem navracelo sny, přesně jak to říkával strýček Bernard.

A od chvíle, kdy se na středečních večerních projekcích začala objevovat ta mladá žena v červeném kabátku a pokaždé, když přistoupila k pokladně, se na mě nesměle usmála, jsem měl svůj sen i já.

Table of Contents

1

2

3