Alena Jakoubková

MILUJU TĚ… I S NATÁČKAMA

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Alena Jakoubková 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7355-3

Míše,

mé mladé přítelkyni a spřízněné duši

Vždyť už jsme dneska v hospodě jednou byly…

(Petra D. na čistě dámské dovolené na Lago di Tenno)

Myslím, že děláš docela záslužnou práci – rozptyluješ ženy…

(Nives V. o mém psaní)

Jiné babky mají také hloupé dědky…

(macecha Jevdokie z Mrazíka)

Miluju tě i s natáčkama

(P. M. poté, co jsem si rychle sundala z ofiny zapomenutou natáčku)

Ztrácíš sama sebe

V srdci tě zebe.

Život je krátký

Tak se vrať zpátky.

Dnes

„Odcházím od tebe,“ informovala jsem unaveně manžela, kterému to pořád ještě nedocházelo. Do napěchovaného kufru jsem ještě přidala hedvábný šátek a zavazadlo zaklapla.

„A to jako kam…?“ zeptal se uštěpačně.

Tak na tuhle otázku jsem neuměla odpovědět.

Před třemi lety

Evropská třída byla beznadějně ucpaná sotva se šinoucí kolonou aut a já zuřila. Potřebovala jsem se dostat na letiště včas, abych mohla nastoupit do letadla, směřujícího do Bangkoku. I když se mi přítelkyně smějí, že jsem taková servírka on air, já svou práci letušky miluju. Odjakživa jsem byla dost neposedná, a proto mi vyhovuje přelétat z místa na místo, toulat se po exotických městech a koupat se ve vodách všech oceánů.

Ráda poznávám nové lidi, a i když v posledních letech dost myslím na to, že bych se ráda usadila, dosud jsem nenašla toho pravého, který by mi za to, abych kvůli němu opustila svůj nomádský život, stál. Popravdě jsem nepotkala nikoho.

Což je dost smutné.

Kdybych byla poslechla maminku, která chtěla, abych studovala, možná bych dnes učila jazyky někde na střední škole, docela určitě bych byla vdaná a měla děti, ale nikdy bych nepoznala všechny ty krásné země a tolik zajímavých lidí. Do Thajska se vždycky hodně těším, nejen proto, že je to nádherná země plná starobylých památek a překrásné přírody, ale také proto, že jsem se skamarádila s hotelovou manažerkou Šrírasmí a pokaždé, když mám to štěstí a letím do Bangkoku, společně si vyjdeme na večeři a báječně si popovídáme.

Konečně se mi podařilo s potrubováním mým i spoluúčastníků provozu prokličkovat po tramvajových kolejích (policajti naštěstí v nedohlednu) k výpadovce a dojet k odbočce k letišti. Nepřiměřenou rychlostí jsem vjela na služební parkoviště a okamžitě jsem odhadla, že volná místa jsou samozřejmě jen v nejzazším koutě. Smykem jsem zaparkovala, z kufru auta vyndala malý modrý kufřík na kolečkách a s pusou plnou nereprodukovatelných nadávek jsem pelášila přes plochu parkoviště k odletové hale.

„Jdeš pozdě,“ sjel mě zuřivým pohledem kopilot Standa.

„Evropská je úplně ucpaná,“ řekla jsem omluvně.

„Příště vyjeď včas,“ napomenul mě.

Společně jsme šli zkontrolovat kabinu letadla. Standa se ujal mého kufříku a vyzvedl ho spolu se svým do úložného prostoru nad hlavami cestujících. Převzala jsem od kolegyně noviny a časopisy pro pasažéry a přehledně je naskládala na polici. Pak přišla služba s menáží. Bylo jí hodně – na tomto letu servírujeme večeři, něco malého ke kávě nebo čaji a ráno snídani na vidličku. Bylo potřeba do letadla napěchovat balené vody, víno, pivo i tvrdý alkohol. S potěšením jsem konstatovala, že k večeři je na výběr losos s opečenými brambůrky a hovězí plátek s rýží (losos vypadal lákavě, rozhodla jsem se, že si ho později, až rozneseme jídlo pasažérům, dám).

Ujistila jsem se, že mám v lednici dost vína, piva a lahví s vodou a ve skříňce dost kávy a čaje. Poté jsem prošla kolem sedadel a zkontrolovala, jestli jsou u každého sedadla „blicí“ pytlíky a nejnovější číslo časopisu Review. Zejména na ten časopis jsou šéfové aerolinek dost hákliví.

Pak jsem si bez nejmenšího pocitu viny nalila šálek voňavé horké kávy určené hostům. Jako šéfka palubního personálu jsem nemusela otročit u šaltrů, řešit nadváhu zavazadel a čelit nervozitě cestujících, když mělo letadlo zpoždění.

Naštěstí to ale vypadalo, že tentokrát vzlétneme načas.

Z pilotní kabiny se vynořil kapitán.

„Chiaro, prosím tě, stihneš mi uvařit kafe?“

„Samozřejmě.“

Zatímco jsem kapitánovi připravovala jeho oblíbeného turka, vyprávěl mi, že se s manželkou rozhodli koupit vilku v Úholičkách. „Sice se zadlužíme,“ pokrčil rameny, „ale odpadnou mi nervy s dojížděním do práce a děti budou vyrůstat na venkově,“ předkládal pozitiva svého rozhodnutí.

„No, tak to je zásadní životní zlom, Milane. Na kolik takový dům nedaleko Prahy vyjde?“ zajímalo mě. „A jak dlouho ho budete s Evou splácet?“

„No, vyhlídli jsme si starší domek s malou zahrádkou, bude to chtít nějakou rekonstrukci, ale Evin táta je zedník a můj brácha elektrikář, měli bychom to zvládnout s pomocí příbuznejch a kamarádů. Hypotéku nám banka dá, už jsem to zjišťoval, a my to chceme řešit, dokud jsou ještě kluci malí, aby pak nemuseli měnit školu. Pamatuju se, že když se naši se mnou přestěhovali, dost mě to vzalo.“

Podala jsem kapitánovi šálek.

„Myslím, že už to hučí,“ usmála jsem se významně. Mínila jsem dusot cestujících v rukávu. Kapitán se na mě ušklíbl a hbitě zmizel i s šálkem kávy v pilotní kabině, já se postavila vedle Standy jako druhý člen uvítacího výboru.

S úsměvem jsme vítali cestující na palubě a nabízeli jim noviny. Nejdřív cestující první třídy, pak ekonomické. Hanka s Milenou a Jitkou, další letušky, usazovaly cestující, pomáhaly jim ukládat zavazadla a ukazovaly jim, jak si zapnout pásy. Boeing se zaplnil do posledního místečka.

Jeden z cestujících první třídy se vrátil dopředu a požádal mě, jestli bych mu dala vedle Mladé fronty i Lidové noviny.

„Jistě,“ usmála jsem se. Protože jsem si všimla, že letí sám, nadhodila jsem zdvořile: „Pracovní cesta, hádám?“

„Ano,“ přitakal.

Cestující ekonomické třídy, kteří ještě nastupovali, do něj vráželi.

„Půjdu se posadit na své místo, ale doufám, že vás ještě uvidím.“

Hmmm. Fešák.

Jenomže takových tu je…! Kdejaký chlap si myslí, že letušky jsou něco jako pohodlná eskortní služba. Domnívají se, že jsme celé divé, abychom si s nimi na služební cestě užily. Jenže většina mých kolegyň je vdaná a mají děti. Já sice vdaná nejsem a po posledním milostném debaklu jsem už pár měsíců single, ale toužím po navázání vážného vztahu vedoucího k založení rodiny, nikoli po tom, abych nějakému chlapovi posloužila jako roztomilé povyražení na exotické dovolené nebo služební cestě.

Nicméně jako šéfka palubního personálu obsluhuju v první třídě, takže jsem se poté, co jsme se dostali na letovou hladinu, odebrala mezi pasažéry a jala se nabízet drinky. Když jsem došla k sedadlu 5A, Fešák si objednal sklenku šampaňského. Nalila jsem mu Bohemia Extra Brut a přidala úsměv.

Fešák si přečetl jmenovku na mé hrudi a řekl: „Jsem Radim Valenta, paní Linhartová. V Bangkoku zůstanu pár dní, mám tam přes den dojednané schůzky s obchodními partnery. Nešla byste se mnou na večeři? Znám v Bangkoku výbornou restauraci. Nevykládejte si to prosím špatně. Opravdu se mi líbíte.“

„Nezlobte se,“ osladila jsem odmítnutí dalším úsměvem, „ale já se vracím domů už pozítří a na zítřek už mám smluvenou večeři s kamarádkou. Žije nedaleko Bangkoku a vídáme se jen zřídka. Budu u ní bydlet.“

„To je škoda.“

Během dlouhého nočního letu se u mě v kuchyňce Fešák několikrát pod různými záminkami zastavil a vyptával se, zda bych si s ním někam nevyšla, až se oba vrátíme domů. Vyprávěl mi, že bydlí ve velkém rodinném domě za Prahou a že poté, co se mu před pár lety rozpadlo manželství, žije sám. Jeho manželství zůstalo bezdětné a on stále doufá, že ještě potká tu pravou a založí s ní rodinu.

To mi mělo cinknout v hlavě silou Big Benu…

Jenže:

Zlatá slova na můj mlýn…!

(Tedy na mlýn osamělé osmatřicetileté ženské…)

Zdál se mi sympatický a přišlo mi, že když mě zve i v Praze, mohl by pro tentokrát pro změnu skutečně nebýt ženatý a skutečně toužit po dlouhodobém pevném vztahu. Ještě chvíli jsem jen tak, aby se neřeklo, dělala ciráty, ale pak jsem mu dala své telefonní číslo. Napadlo mě ale, že mi nejspíš stejně ani nezavolá, a rozhodla se raději si nedělat přehnané naděje.

Šrírasmí na mě čekala na letišti a já znovu obdivovala, jak šikovně se prodírá svým mrňavým volkswagenem skoro sedmimilionovým městem. Proti Sukhumvit Road je naše Evropská třída jako přítulná lesní pěšinka.

Moje kamarádka Šrírasmí je bývalá královna krásy a modelka. Žije s německým přítelem Kurtem v krásném tradičním domě s rozlehlou zahradou a vlastní pláží. Žijí si dobře – Kurt je ředitelem velkého hotelového komplexu a se Šrírasmí, která tam také pracuje, se poznali právě tam.

„Máme se stavit u Kurta v hotelu,“ poznamenala kamarádka. „Chce nás na tu večeři pozvat a chvíli s námi posedět. Nevadí ti to? Neboj, nechá nám chvilku na holčičí popovídání, abychom mohly probrat všechno, co nám leží na srdci.“

„Mně to nevadí,“ ujistila jsem ji. „Kurta mám ráda, jak víš, a stejně nemám nic zvláštního, o čem bych vyprávěla a nebylo to určené pro jeho uši,“ přiznala jsem s povzdechem, „a ty,“ ušklíbla jsem se na kamarádku poťouchle, „bys také neměla.“ Šrírasmí přejela levou rukou po volantu, když zahýbala do boční ulice, a z jejího prsteníčku na mne zamířil oslňující záblesk.

„Šrírasmí,“ vykřikla jsem překvapeně, „ten kámen je velký jako holubí vejce. Vy jste se zasnoubili?“ Kamarádka sundala ruku z volantu a natáhla ji ke mně, abych si mohla prstýnek prohlédnout. „Je krásný, gratuluju,“ usmála jsem se. „Jak to, žes nic nenapsala? A kdy bude svatba?“

„Chtěla jsem ti to říct dneska večer. Vlastně jsme ti to chtěli říct s Kurtem spolu. Víš, já bych ráda, abys mi šla za družičku. Budeme mít velkou svatbu. Chceme pozvat všechny přátele a celé obě rodiny. Přijedeš, viď?“

„To si nenechám ujít,“ ujistila jsem ji.

Tak Šrírasmí se vdává.

A já jsem poslední neprovdaná skoročtyřicítka na světě.

Vzpomněla jsem si na Fešáka z letadla.

Radim…

Třeba nakonec zavolá.

Protože Kurt ví, jak miluju thajské jídlo, zavedl nás do skoro prázdné (němečtí turisté preferují italskou pizzerii v přízemí, jak mi Kurt s úšklebkem vysvětlil) thajské restaurace v prvním patře obrovského luxusního hotelového komplexu pro nejbohatší evropskou a americkou klientelu.

Zarezervoval pro nás stůl na terase s nádherným bazénem s modrozelenou vodou, obrostlým exotickou flórou a s ohromujícím výhledem na třpytící se hladinu moře. Poté, co jsem kývla, že pro mě může jídlo vybrat, zavolal číšníka a v thajštině mu nadiktoval předlouhé menu.

Objednal také bílé víno, nikoli thajské, ale italské, lehké, voňavé.

Pochutnávala jsem si na ostré krevetové polévce s lemon grass, drobných plátcích kuřecího masa obalených v pikantním těstíčku, grilovaných na špejli a servírovaných s různými omáčkami a vynikajícím zeleném karí, a poslouchala šťastné plány svých přátel. Na svatbu se očividně těšili.

Když jsme pak u nich na zahradě popíjeli další sklenku bílého vína na dobrou noc, zapípala mi esemeska. Zvědavě jsem sáhla po mobilu, pomyslela jsem si, že nejspíš nastala nějaká změna v letovém plánu, ale byl to Radim:

„Dobrou noc, krásná Chiaro…“

Hm…

„Chiaro?“ probrala mě ze snění Šrírasmí. „Kdo ti to píše?“

„Jeden cestující, co ze mě dneska vymámil číslo.“

„Jestli se z něho vyklube fajn chlap, vezmi ho na naši svatbu s sebou,“ navrhl Kurt, který se vynořil z domu s miskou čokoládové zmrzliny.

Pokrčila jsem rameny.

Radši jsem si nechtěla dělat falešné naděje.

Šrírasmí si vzala na celý den volno a vyjela si se mnou do tygřího kláštera, jedné z největších thajských turistických atrakcí, kde jsem dosud nebyla.

Klášter leží nedaleko města Kanchanabury severozápadně od Bangkoku. Mniši se starají o tygry, kteří jsou vychováváni skoro jako domácí kočky. Za poplatek si je můžete pohladit a nechat se s nimi vyfotit.

Byl to dost únavný výlet, prodíraly jsme se po ucpaných silničkách skoro tři hodiny, než jsme dojely ke klášteru, ale stálo to za to. Když jsme se večer vrátily domů, byla jsem úplně vyčerpaná, a to jsem neřídila. Šrírasmí mě ale ujistila, že kdybych se tu narodila a žila tu jako ona, zvykla bych si.

Kurt mě ve středu ráno hodil autem na letiště. Schválně jsem vyrazila brzy, abych Standovi nezavdala podnět k dalším stížnostem – na pozdní příchody je háklivý a já se jich občas dopouštím.

Protože bylo strašné horko, do stejnokroje jsem se převlékla až na mezinárodním letišti Suvarnabhumi a měla jsem čas dokonce na šálek kávy v letištním bistru. Neodolala jsem a objednala si k němu i malou misku sladké rýže s mangem.

Další esemeska od Radima nedorazila.

Mobil jsem vypnula a během cesty do Prahy, kdy jsem se měla v kabině první třídy sakra co otáčet, jsem si myšlenky na něj vyhnala z hlavy.

Zavolal mi až za tři dny.

To už jsem si byla jistá, že o něm už neuslyším.

„Nezlobte se, Chiaro, že jsem se vám neozval dřív, ale musel jsem si z pracovních důvodů pobyt v Bangkoku o něco prodloužit. Jste v Praze? Rád bych vás pozval na večeři.“

„Jsem v Praze, na letišti,“ tetelila jsem se jako potřeštěná puberťačka. „Za dvě hodiny ale odlétám do Říma a vrátím se až nad ránem,“ informovala jsem muže na druhém konci spojení.

V duchu jsem si říkala, že je dobře, že zrovna odlétám. Nesmím dávat najevo nedočkavost, a kdybych měla volný večer, bůhví jestli bych dokázala odolat…

Radimův telefonát mi udělal radost.

„A kdy budete mít volný večer?“ zajímal se.

„Pozítří, ale nikoli v Praze, nýbrž ve Stockholmu. V Praze budu mít tři dny volna až koncem příštího týdne. Mezitím jsem skoro permanentně ve vzduchu,“ povzdechla jsem si.

„Dobře, zavolám vám.“

„Sakra,“ ulevila jsem si nahlas, ledva jsem zamáčkla mobil.

„Co je…?“ zajímalo kolegyni Jitku.

„Zrovna když mě chce zajímavý chlap s očividně seriózním zaměstnáním a v přiměřeném věku pozvat na večeři, musím mít prakticky nepřetržitě službu. Slíbil, že zavolá znovu, ale na to se nemůžu spolehnout.“

„Ale jdi, jestli se mu líbíš, zavolá.“

„Uvidíme,“ odtušila jsem skepticky.

Dva dny jsme létali na otočku do Říma a pak jsme měli odpolední let do Stockholmu s návratem až následující den navečer. Říkala jsem si, že to má jedinou výhodu – že se zase jednou alespoň pořádně vyspím, což je pro mě vzácné.

V nažehleném stejnokroji jsem stála vedle kopilota Standy a chystala se vítat cestující. Jako jeden z prvních dorazil Radim s malým kufříkem.

„Vy máte cestu do Stockholmu?“ vylétlo ze mě.

„Cestu do Stockholmu máte vy, Chiaro. Nechci čekat se společnou večeří až do příštího roku,“ usmál se. „Tak jsem si říkal, že si udělám výlet.“

„Ve Stockholmu je v tomhle ročním období krásně.“ Pokývla jsem hlavou a ne zcela úspěšně jsem se snažila ignorovat Standův pátravý pohled. Podala jsem Radimovi noviny, o které si řekl, a pokynula mu dál do kabiny.

S cestujícími si oficiálně nesmíme nic začínat.

Najednou jsem byla šťastná jako blecha.

Let do Stockholmu utekl jako voda, s Radimem jsme se dohodli, že bude nejpraktičtější, když se ubytuje ve stejném hotelu u letiště jako naše posádka a na tu večeři si dojdeme do restaurace Fem Små Hus na starém městě.

Radim si ji vyhledal na TripAdvisoru, ve Stockholmu je vyhlášená, ale já už ji znala – pozval mě tam jednou švédský kolega. Chtěl na mě udělat dojem, což se mu sice povedlo, ale zapomněl mě informovat, že je ženatý…

No, to nebyl v mé kariéře svobodné dámy jediný.

Ani zdaleka jediný, po pravdě řečeno.

Restaurace Fem Små Hus je opravdu starobylá, útulná a moc dobře jsme se tenkrát najedli. Niels mě držel za ruku, špital mi do ouška zamilovaná slůvka… už už to vypadalo, že se s Nielsem sblížíme, jenže do restaurace dorazil s nějakou společností i jeho tchán a můj ctěný švédský kolega odtamtud doslova utekl.

Sice cestou zaplatil, ale u mě ztratil jakékoli šance.

Když jsme se tam později večer s Radimem posadili proti sobě a začetli se do jídelního lístku, rozhodla jsem se, že tu důležitou otázku položím rovnou a nebudu čekat, až na mě odpověď vybafne ze zálohy, když na to nebudu připravená. V mém věku už nemá smysl ztrácet čas se zadanými mužskými. Protože byl tento romantický večer pro mě překvapením, neměla jsem s sebou nic oslnivého na sebe. Myslím ale, že jsem v jednoduchých černých kožených šatech a masivních stříbrných špercích vypadala docela dobře.

Domluvili jsme se, že si oba dáme zdejší specialitu – telecí steak s houbovou omáčkou, pojmenovaný po zakladatelce této restaurace, Anně Lindbergové. Ta údajně restauraci otevřela už okolo roku 1600. Když jsem se dívala na starobylé oprýskané zdivo, docela jsem tomu věřila.

Objednali jsme si a já poslouchala Radimovo vyprávění, že pracuje jako obchodní ředitel v nadnárodní firmě, která se zabývá obchodem s potravinami, což bylo milé, ale mě zajímalo něco docela jiného, sbírala jsem proto odvahu.

Nakonec jsem vstoupila in medias res:

„Jste ženatý, Radime?“

„Ne.“

„Máte přítelkyni?“

„Ne, Chiaro, žiju sám.“

„Tak fajn,“ odtušila jsem a usmála se.

Jo, sám…

Zapomněl se zmínit o drahé matince, prevít jeden.

Table of Contents

Povídka