Virginia C. Andrewsová

FALEŠNÝ TŘPYT

Originální název: ALL THAT GLITTERS

Vydáno v Pocket Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.

New York 1995

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 1995 by The Vanda General Partnership

Originally published by Pocket Books,

a Division of Simon & Schuster, Inc.

Obálka © Emil Křižka 2015

Translation © 1996, 2016 Petra Klůfová

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7394-2

Prolog

Byl časný podvečer, slunce právě sklouzlo za vrcholky cypřišů v západní zátoce. Seděla jsem ve starém houpacím křesle po babičce Catherine, na klíně jsem chovala malou Pearl a broukala jí stařičkou cajunskou melodii. Stejnou písničku mi broukávala babička Catherine, když mě ukládala ke spánku. To jsem ještě byla malá holčička, která s poskakujícími copánky běhávala od břehů močálu k naší chaloupce na muřích nohách. Stačilo, abych zavřela oči, a znovu jsem slyšela její volání.

„Ruby, je čas večeřet, slyšíš, dítě? Ruby…“

Ale její hlas mi ze vzpomínek vyvanul tak rychle, jako když se kouř z kamen rozplývá ve větru.

Blíží se moje devatenácté narozeniny a ode dne, kdy se během jednoho z nejzuřivějších hurikánů, jaké kdy zaútočily na naši zátoku, narodila Pearl, uběhly téměř tři měsíce. Stromy vyvrácené přes silnici byly už dávno odtaženy stranou, ale pořád tu ještě ležely podél příkopů jako ranění vojáci, kteří teprve čekají na ošetření a uzdravení.

Myslím, že na totéž čekám i já. V jistém smyslu byl tohle ten skutečný důvod, proč jsem se z New Orleansu vrátila do zátoky. Když můj otec, kterého nepřestávaly sužovat výčitky svědomí kvůli tomu, co provedl svému bratru Jeanovi, zemřel na osudnou zástavu srdce, začala nám naše nevlastní matka Daphne pomstychtivě zasahovat do života. Nesnášela mě hned od toho dne, co jsem se objevila na jejich prahu jako dosud neznámé dvojče, které babička Catherine zatajila, aby mě dědeček Jack nemohl prodat stejně, jako prodal Gisselle.

Až do mého příchodu Daphne a můj otec Pierre Dumas úspěšně tajili pravdu pohřbenou pod horami lží. Jakmile jsem však přišla, museli vymyslet dočista novou lež a začali tvrdit, že toho dne, kdy jsme se s Gisselle narodily, mě někdo ukradl přímo z kolébky.

Pravda však byla taková, že můj tatínek se během jedné ze svých častých loveckých výprav, na které jezdil se svým otcem do močálu, zamiloval do mé maminky Gabrielle. Můj dědeček Jack dělával totiž průvodce turistům. Jakmile tatínek spatřil mou překrásnou maminku, kterou mi babička Catherine líčila jako nezkrocené a nevinné stvoření, zamiloval se do ní až po uši. A ona se do něho pobláznila stejně silně. Takže se stalo, co se mělo stát, a moje maminka otěhotněla. Daphne vlastní děti mít nemohla, takže když se blížil termín porodu, dědeček Jack souhlasil s návrhem, který mu přednesl můj druhý dědeček Dumas. Prodal jim Gisselle a Daphne navenek předstírala, že je to její vlastní dcera.

Babička Catherine však dědečkovi Jackovi nadosmrti neodpustila a vyhnala ho z domu. Žil v močálu jako močálová krysa a na živobytí si vydělával lovem ondater, sběrem ústřic a prováděním turistů – pokud byl ovšem střízlivý aspoň tak, aby to dokázal. Před svou smrtí mě babička Catherine, která byla traiteur-lidová léčitelka, přinutila složit slib, že odjedu do New Orleansu a vyhledám svého otce a sestru.

Ale život tam byl pro mě ještě nesnesitelnější než v zátoce.

Gisselle mě od první chvíle nenáviděla a znepříjemňovala mi život v New Orleansu stejně jako v Greenwoodu, soukromé škole, kterou jsme spolu navštěvovaly v Baton Rouge. Nejvíc ji štvalo, jak rychle se do mě zamiloval její bývalý ctitel Beau Andreas – a já do něho. Později, když jsem s Beauem otěhotněla, Daphne mě objednala na potrat do zastrčené ordinace nějaké pokoutní kliniky. Já ale raději utekla a vrátila jsem se do jediného skutečného domova, jaký jsem kdy poznala: do zátoky.

Dědeček Jack se při jednom ze svých opileckých záchvatů utopil, takže bych tam hned od začátku zůstala úplně sama, kdyby nebylo mého nevlastního bratra Paula. Nikdo ze sousedů neměl o našem příbuzenském vztahu tušení. Než jsme se sami dozvěděli pravdu, byli jsme s Paulem do sebe zamilovaní. Když na vlastní uši uslyšel, že jeho otec svedl mou mladičkou maminku, zlomilo mu to srdce a dosud se s tím odmítal smířit.

Od mého návratu do zátoky se u mě objevoval každý den a dennodenně mě žádal, abych se za něho provdala. Jeho otec sice vlastnil jednu z největších konzerváren ryb v zátoce, ale Paul zbohatl díky zděděným pozemkům po dědečkovi, protože na nich byla objevena nafta.

Teď si Paul budoval velkolepé sídlo a doufal, že jednoho dne v něm bude žít se mnou a s Pearl. Dobře věděl, že náš vztah nemůže být plnohodnotný, že nemůžeme žít mileneckým životem, ale byl ochotný i k této oběti, jenom aby mohl prožít život po mém boku. Jeho nabídka je lákavá, protože Beaua, svou velkou životní lásku, jsem ztratila, a zůstala jsem sama s dítětem, abych si horko těžko vydělávala na holé živobytí stejným způsobem, jakým jsme se živily tehdy s babičkou Catherine: tkala jsem přikrývky a košíky, vařila polévku gumbo a všechno jsem to prodávala turistům ve stánku u silnice. Takový život za moc nestojí a mé krásné holčičce neslibuje pražádné vyhlídky.

Stejně jako dneska sedávám každý večer v houpacím křesle, ukolébávám Pearl ke spánku a při tom v duchu rozvažuji, jak bych se měla zachovat. S nadějí hledívám na obraz babičky Carherine, který jsem namalovala těsně před její smrtí – sedí právě v tomhle houpacím křesle na naší přední verandě. V okně za ní jsem namalovala maminčinu andělskou tvář. Obě mi můj pohled oplácely, jako by byly pevně přesvědčeny, že ke správnému rozhodnutí dojdu sama.

Ach bože, jak jsem litovala, že nejsou naživu a že mi nemohou poradit, jak se zachovat. Za necelý rok a půl dostanu peníze, protože jako Dumasova dcera získám nárok na dědictví. Jenže právě teď jsem cítila k neworleanskému světu takový odpor, že mě ten krásný dům v Garden District a bohatství, které mi osud sliboval, nelákaly ani v nejmenším. Běhal mi mráz po zádech už jen z pouhé představy dalšího setkání s Daphne, s ženou, která se mě kdysi snažila dostat do ústavu pro duševně choré a jejíž krása zakrývala její skutečnou bezcitnou povahu. A kromě toho, pokud jsem se během svého pobytu v domě Dumasových přece jen něco naučila, pak jedině to, že peníze, bohatství a sebepočetnější řady služebnictva nemohou člověku koupit štěstí, pokud mu chybí láska.

Po tatínkově smrti v tom domě nezbylo ani trochu lásky, ale dokud žil, trpíval zase temnými přízraky svých vlastních dávných hříchů. Snažila jsem se vnést mu do života slunce a štěstí, ale Daphne s Gisselle se vůči mně chovaly příliš nepřátelsky a sobecky, než abych mohla mít úspěch. Teď jsou celé bez sebe, protože jsem podlehla vášni a otěhotněla a dokázala tak světu, že jsem přesně to, co o mně hlásaly hned od začátku – bezectná Cajunka. Beaua poslala jeho rodina do Evropy a Gisselle mi zlomyslně psávala, že tam má spoustu dívek a vede spokojený a bohatý život.

Možná bych si Paula měla vzít. Pravdu o nás znají jenom jeho rodiče a ti ji uchovají v nejhlubší tajnosti. Všechny staré přítelkyně babičky Catherine stejně věří, že Pearliným otcem je Paul. Měla jeho vlasy – zvláštní směs hnědé a plavé, a oči stejné jako my dva: modré jako mořská voda. A navíc měla jemňounkou světlou pleť, bílou, a přesto zdravou a zářící, takže hned při prvním pohledu na ni jsem si vybavila perleť.

Paul mě prosil o ruku při každičké příležitosti, která se mu naskytla, a já neměla to srdce mu to jednou provždy zakázat, protože mi neustále projevoval svou oddanost. Byl u mě, když se narodila Pearl, ochránil nás během hurikánu, nosil nám denně jídlo a dárky a každou volnou chvíli věnoval opravám v domě a jeho okolí.

Byl by náš svazek hříšný? Manželství je přece víc než pouhá smlouva, která ospravedlňuje a legalizuje sex. Lidé vstupují do manželství, aby nabídli a přijímali lásku v daleko širším slova smyslu. Žijí v manželství proto, aby měli blízkého člověka, který u nich bude stát i za nemocí a v těžkých časech, aby měli společnost a ochranu blízké bytosti až do konce života. A Paul by byl pro Pearl skvělým otcem. Miloval ji, jako by byla jeho vlastní. Občas se mi zdálo, že tomu i věří, upřímně věří.

Bylo by však vůči Paulovi správné, aby neměl právo na všechno, co muž od ženy žádá a potřebuje? Tvrdil sice, že tu oběť podstoupí rád, protože mě příliš miluje, a připomínal mi, že například naši katoličtí kněží přinášejí stejnou oběť výměnou za lásku Nejvyššího. Proč by tedy nemohl on? Dokonce vyhrožoval, že když ho odmítnu, stane se mnichem.

Ach babičko, nemohla bys mi dát znamení? Když jsi ještě žila, vládla jsi tak úžasnou silou! Zaříkávala jsi zlé duchy, uzdravovala jsi těžce nemocné lidi, dávala jsi lidem naději a důvěru v jejich osud. Kde bych měla hledat odpovědi?

Jako kdyby Pearl vycítila můj vnitřní zmatek, zavrtěla se a rozplakala. Políbila jsem ji na hebké tvářičky a jako pokaždé, když jsem se zahleděla na ten milovaný obličejík, vzpomněla jsem si na Beaua a jeho nádherný úsměv, na jeho láskyplný pohled a svůdné rty. Beau však naši dcerušku ještě neviděl a já netušila, jestli ji někdy vůbec uvidí.

Všechna zodpovědnost za Pearl teď leží jenom na mně. Rozhodla jsem se dítě porodit, milovat je a poskytnout mu to nejlepší. Každý krok, který po jejím narození udělám, bude mít dopad na nás obě. Nemohu už brát v úvahu jenom to, co je dobré pro mě, co je pro mě správné. Musím mít na paměti rovněž dobro své dcery. Moje rozhodnutí mi může způsobit bolest, ale třeba bude pro Pearl právě tím nejlepším.

Dítě se opět utišilo. Zavřelo očka a znovu se ponořilo do mírumilovného spánku, důvěřivého, blaženého, netušícího o bouři trápení, která nám zuří kolem hlav. Co má pro nás osud ještě v zásobě?

Proč jen se tohle všechno nestalo až o pár let později?, říkala jsem si. Beau a já bychom se vzali a žili bychom v nádherném domě v Garden District. Pearl by vyrůstala v rodině plné lásky, obklopená přepychem, který patří do vysněného světa pohádek. Proč jen jsme nebyli opatrnější a…

Jenže pak jsem si uvědomila, že proč a kdyby nemají místo v reálném světě, kde se stejně většina snů přetaví na temnou realitu. S těmi kdyby musíš přestat, Ruby, přikázala jsem si.

Houpala jsem se v křesle a tiše jsem pobrukovala. Venku už zmizely poslední odlesky slunce a spadla hustá a hluboká tma, v níž se pod svitem hvězd odrážely jenom soví oči. Vstala jsem a uložila Pearl do postýlky, kterou jí koupil Paul, a potom jsem přistoupila k oknu a zadívala se do noci. Podél břehů kanálu tiše klouzali aligátoři. Slyšela jsem, jak buší ocasy do vody. Kolem splývavých lišejníků se proplétali netopýři a vrhali se dolů po hmyzu. Všechno doprovázel nářek mývalů.

Můj svět byl teď plný samoty, ale přesto jsem nikdy až dodneška nepoznala strach z osamění. Teď ovšem musím pečovat, starat se a ochraňovat někoho jiného: svou milovanou Pearl, která teď spinká a prožívá své dětské sny, která na začátek svého života teprve čeká.

A na mně je, abych se postarala, bude-li ten začátek ve znamení sluneční záře, ne stínů, jestli její život začne v naději, ne ve strachu. Jak toho mám dosáhnout? Odpovědi kolem mě vířily v temnotách a teprve čekaly na své objevení. Zanechali je tam však dobří, anebo zlí duchové?

Rozhodnutí

Vrčení Paulova motorového člunu nazlobilo pár velkozobých volavek, které se právě pyšně procházely po silné cypřišové větvi. Obě roztáhly křídla a vznesly se do větříku, který sem vanul od zálivu, načež odplachtily hlouběji do močálu. I vlhovci zatřepali křidélky a vzlétli do výšky, aby zmizeli v mokřinách.

Byl čtvrtek, nesmírně horké a vlhké odpoledne pozdního března. Pearl byla neposedná, kroutila se mi v náručí a snažila se osvobodit, aby se mohla odplazit k hromádkám suché trávy, v nichž bydlely nutrie a ondatry. Během posledního měsíce jí hodně poporostly vlásky, sahaly jí až pod uši a vzadu na šíji a začínala v nich postupně převažovat plavá nad hnědou. Nastrojila jsem ji do krémových šatiček s růžovými volánky kolem límečku a manžetek. Na nožkách měla bavlněné botičky, které jsem minulý týden uháčkovala z pevné příze.

Když se Paulova loď přiblížila, Pearl zvedla očka. Přestože jí bylo teprve něco přes osm měsíců, chovala se zvídavě a rozumně. Paula milovala a neskutečně se radovala z každé jeho návštěvy. Oči se jí vždycky rozzářily, mávala nadšeně ručkama a nožičkama mě kopala do břicha, jen abych ji pustila z náruče a ona se mohla co nejdřív vrhnout k němu.

Za zatáčkou se objevila Paulova loď. Jakmile nás spatřil na verandě, zamával nám na přivítanou. Konečně jsem se dala přesvědčit a souhlasila jsem s prohlídkou jeho velkolepého nového domu, který byl těsně před dokončením. Až doposud jsem se tomu vyhýbala, protože jsem se bála, že jakmile do toho sídla jednou vkročím, zmocní se mě příliš velké pokušení Paulovu nabídku přijmout.

Možná se to zdálo jen mně, ale Paul mi teď připadal šlachovitější a dospělejší než v době, kdy jsem se vrátila do zátoky. Čas od času se mu sice v očích chlapecky zablýsklo, ale většinu doby býval zamyšlený a vážný. Jeho nové podnikatelské povinnosti a dohled nad výstavbou nového domu spolu se starostí o mě a o Pearl mu vháněly temné stíny do obličeje, stíny, které mě trápily, protože jsem měla strach, že ho nesmírně deptám. Samozřejmě nelitoval slov, jen aby mě přesvědčil, že to není pravda. Pokaždé, když jsem něco podobného nadhodila, jenom se zasmál a poznamenal: „Copak ty nevíš, že svým návratem do zátoky jsi mi vrátila i slunce do života?“

A právě teď, když se s motorovým člunem blížil k doku, měl tvář samý úsměv.

„Ahoj! Hádej, co je nového!“ volal. „Právě pověsili lustry a dali do nich žárovky! Jen počkej, až je uvidíš! To ti je podívaná! Nechal jsem si je dovézt až z Francie, abys věděla! A v bazénu je už napuštěná voda. A víš, že to barevné sklo v arkýřovém okně vyrobili ve Španělsku? Zaplatil jsem za něj hotové jmění,“ drmolil bez dechu.

„Dobrý den, Paule,“ pozdravila jsem ho vesele.

„Cože? Aha. Omlouvám se.“ Předklonil se, aby mě políbil na tvář. „Trochu jsem se tím naším domem nechal unést, viď?“

Sklopila jsem oči. Nemohla jsem zabránit tomu, aby se mi pokaždé, když řekl náš dům, nezachvělo srdce.

„Paule…“

„Neříkej nic,“ vyhrkl spěšně. „Zatím ještě nevynášej žádný závěr, žádné rozhodnutí. Ať ten dům a zahrada mluví samy za sebe.“

Zavrtěla jsem hlavou. Copak se nikdy nesmíří s tím, že moje odpověď zní ne? Uměla jsem si představit, že i kdybych se provdala za někoho jiného a dožila se sta let, stejně by se nepřestal objevovat u mých dveří a čekat, až změním své rozhodnutí.

Nasedli jsme do člunu a Paul nastartoval motor. Pearl se smála, když na nás při otočce vítr chrstl trochu vodní tříště a zkropil nám obličeje a paže. Časné jaro už probudilo aligátory ze zimního spánku. Podřimovali na kamenech a na mělčinách a v očích jim nebleskla ani jiskřička zájmu, i když jsme se řítili těsně kolem nich. Tu a tam se rozpadlo klubko zelených hadů a opět se pevně zapletlo, jako by si vítr hrál na tkadlenu. Po leknínových listech hopsaly ropuchy a nutrie pelášily do bezpečí pod listí a do otvorů svých nor. Celý močál připomínal jednoho obrovitého živočicha, který se protahuje a zívá a s příchodem jara nabývá konečné podoby, aby mohl odhodlaně zamířit vstříc letnímu žáru.

„Dneska ráno zahájili těžbu u věže číslo tři,“ překřikl Paul řev motoru. „Zatím to vypadá, že bude dávat trojnásobné nebo čtyřnásobné množství, než jsme odhadovali původně.“

„To je báječné, Paule.“

„Naše budoucnost nemůže vypadat slibněji, Ruby. Můžeme mít všechno, dělat všechno, zajet si kamkoliv… Z Pearl by se stala opravdová princeznička.“

„Jenže já nechci, aby se z ní stala princeznička, Paule. Chci, aby z ní vyrostla slušná mladá žena, která si bude vážit správných životních hodnot,“ prohlásila jsem rázně. „Viděla jsem už příliš mnoho lidí, kteří se nechali svým bohatstvím ošálit, takže nakonec uvěřili, že právě v tom je štěstí.“

„S námi to bude úplně jinak,“ ujišťoval mě Paul.

Paulovy úrodné pozemky plné nafty a jeho nový dům se nacházely jihozápadním směrem od mého domku. Proplétali jsme si cestu kanály, které se místy zužovaly natolik, že kdybychom v člunu rozpažili, dotkli bychom se obou břehů. Přejeli jsme několik jezírek se slanou vodou a zabočili do další sítě kanálů, kde jsme se obrátili přímo k jihu směrem k Paulovu domu. Nebyla jsem v těchto místech od chvíle, kdy jsem odjela do New Orleansu, takže když jsem spatřila, jak se nad korunami platanů a cypřišů zvedá střecha rozlehlého sídla, zůstala jsem úžasem zírat. Připadala jsem si jako Alenka začarovaná do své vlastní země divů.

Paul už nechal vybudovat dok a štěrkovou cestičku, která vedla z močálu až k hranicím zahrady. Viděla jsem nákladní automobily a další vozidla patřící dělníkům, kteří byli pořád ještě v pilné práci, protože Paul s dokončením domu spěchal a byl ochotný zaplatit každému o padesát procent dohodnuté mzdy víc, jen když bude všechno hotovo před původně určeným termínem. Na východě jsme viděli v pilné práci vrtné věže.

„Vsadil bych se, že by tě v životě nenapadlo, co všechno bude vlastnit ten cajunský kluk, který za tebou jezdíval na skútru,“ poznamenal Paul pyšně s rukama v bok a s úsměvem od ucha k uchu. „Jenom si představ, co by tomu asi říkala babička Catherine.“

„Babička s tím nejspíš počítala,“ prohlásila jsem.

„Asi ano,“ přisvědčil a rozesmál se. „Kdykoliv se na mě podívala, cítil jsem, že mi dokáže číst nejenom v myšlenkách, ale i ve snech.“

Pomohl mně a Pearl vystoupit na břeh.

„Ukaž, ponesu ji,“ nabídl se. Pearl byla tím obrovským domem před námi úplně ohromená. „Rád bych ten dům pojmenoval Cypřišový háj,“ prozradil. „Jak se ti to zamlouvá?“

„Moc, je to nádherné jméno. Ale tohle je vážně úžasné, Paule. To sídlo jako by se zčistajasna vynořilo ze země… připomíná to zázrak!“

Pyšně a doslova od ucha k uchu se zazubil.

„Řekl jsem architektovi, že chci dům, který bude připomínat řecký chrám. Sídlo rodu Dumasů v Garden District bude vedle něj vypadat jako lovecký srub.“

„Takže tohle jsi chtěl, Paule… Zastínit dům mého otce? Říkala jsem ti…“

„Nesmíš teď začínat s výčitkami, Ruby. K čemu by mi bylo všechno tohle bohatství, kdybych ho nemohl použít k tomu, abych ti udělal radost a ohromil tě?“ zeptal se. Očima se ke mně dychtivě přilepil.

„Ach Paule, Paule.“ Potřásla jsem hlavou a zhluboka jsem se nadechla. Copak bych mohla dalším káráním zchladit jeho nadšení a sny?

Jak jsme se blížili k domu, jako by před námi ustavičně rostl a rostl. Po celé délce terasy v patře se táhlo kovové tepané zábradlí. Po obou stranách domu nechal Paul vybudovat postranní křídla, aby tím zdůraznil dominantní vzhled hlavní budovy.

„Tam bude bydlet služebnictvo,“ ukázal Paul. „Myslím, že takhle bude mít každý víc soukromí. Většina zdí je tu skoro metr tlustá. Jen počkej, až uvidíš, jaký je uvnitř chládek dokonce i bez ventilátorů.“

Krátké břidlicové schodiště nás dovedlo k domovnímu vchodu a na přízemní terasu. Prošli jsme mezi mohutnými sloupy do vstupní haly s barevnou mozaikovou dlažbou. Hala byla projektovaná záměrně tak velkolepě, aby každému návštěvníkovi vyrazila dech hned v prvním okamžiku. Byla nejenom pohádkově široká a dlouhá, ale i strop tu sahal do takové výšky, že zvuk našich kroků se nám vracel ozvěnou.

„Jen si představ, kolik nádherných obrazů bys mohla na těch obrovských stěnách rozvěsit, Ruby,“ vábil mě Paul.

Míjeli jsme jednu prostornou a vzdušnou místnost za druhou – všechny vedly do centrální haly. Nad hlavami nám visely mohutné lustry, o kterých Paul předtím tak hrdě básnil. Byly to oslňující broušené skvosty ve tvaru slzy, které v člověku budily dojem, že mu na hlavu prší diamanty. Hlavní schodiště bylo dvakrát tak široké a mnohem ozdobenější než schodiště v domě Dumasových.

„Kuchyně je v zadní části domu,“ vysvětloval Paul. „Nechal jsem ji vybavit nejmodernějším zařízením. Každé kuchařce se tam bude pracovat jako v ráji. Třeba se ti podaří zjistit, kam odešla Nina Jacksonová, a přemluvíš ji, aby šla bydlet k nám,“ nahodil další vějičku. Věděl dobře, jak ráda jsem měla Ninu, tatínkovu kuchařku. Prováděla kouzla vúdú a na mě si potrpěla hned od prvního dne, co jsem se objevila v New Orleansu – ovšem až poté, co se definitivně přesvědčila, že nejsem zombie, který vzal na sebe Gissellinu podobu.

„Mám dojem, že Ninu by z New Orleansu neodlákalo pranic na světě,“ poznamenala jsem.

„Její škoda,“ odpověděl Paul rychle. Pokud šlo o bohaté kreoly, byl přehnaně citlivý a každičké porovnání s nimi chápal jako kritiku našeho cajunského světa.

„Chci tím říct, že je příliš připoutaná ke světu kouzel vúdú, Paule,“ vysvětlovala jsem. Přikývl.

„Pojď, provedu tě ještě hořejškem.“

Vyšli jsme do patra, kde jsme objevili čtyři prostorné ložnice.

Ke každé z nich patřila vlastní šatna a skříně velké jak komora. Byly tam dvě hlavní ložnice, které Paul zřejmě navrhoval s ohledem na svůj plánovaný sňatek. Z obou byla skvostná vyhlídka na močál. Mezi nimi byly spojovací dveře.

„Takže?“ Vyčkával s úzkostí a pohledem mi pozorně pátral v obličeji.

„Je to fantastický dům, Paule.“

„A to nejlepší jsem si schoval na konec,“ prohlásil s šibalským mrknutím. „Pojď za mnou,“ vyzval mě a odváděl mě ke dveřím, které vedly na další schodiště. Bylo v zadní části domu, takže jsem je zpočátku neviděla.

Schodiště nás dovedlo do neuvěřitelně prostorného podkroví s ručně vyřezávanými trámy z cypřišového dřeva. Byla tam obrovská okna, která směřovala na pole a kanály. Na stranu, kde se tyčily vrtné věže, žádná okna nevedla. Nad hlavami jsme měli velká střešní okna, která propouštěla spoustu slunce, takže podkroví vypadalo vzdušně a zářivě.

„Jestlipak víš, co to je?“ usmál se Paul a bleskl po mně kratičkým pobaveným úsměvem. „Tohle,“ řekl a rozpřáhl paže, „bude tvůj ateliér.“

Vytřeštila jsem oči, ohromená možnostmi, které se mi tím nabízely.

„Jak sama vidíš, snažil jsem se o co nejlepší výhled. Podívej, Ruby,“ přistoupil k oknu, „jen se podívej, co všechno bys mohla malovat. Jen se podívej na svět, který milujeme, na náš svět, který se určitě postará, aby se ti vrátil tvůj obrovský umělecký talent. Vytvoříš díla, kvůli kterým se tví zazobaní kreolští přátelé budou mezi sebou rvát.“

Stál u okna a držel Pearl v náručí. Byla tím pohledem z okna dočista okouzlená. Pod námi začínali stavební dělníci s úklidem. Vítr k nám přinášel jejich hlasy a smích. V dálce se proplétaly kanály směrem k Houmě a moje chaloupka vypadala úplně neskutečně, jako dětská hračka. Viděla jsem, jak mezi stromy poletují ptáci a jak vpravo bidlem odpichuje pirogu rybář, který se vracel domů ze sběru ústřic. Byla tam tak nepřeberná zásoba námětů pro obrazy, tolik odrazových můstků pro fantazii, o jakých se každému malíři mohlo jenom zdát.

„Dokázala bys tu být šťastná, Ruby?“ zeptal se Paul a zapřísahal mě očima.

„Kdopak by tady nebyl šťastný, Paule? To se přece ani nedá popsat slovy. Sám ale víš, proč pořád váhám,“ odpověděla jsem něžně.

„Ty ale zase víš, že jsem to všechno pečlivě promyslel a že ti navrhuji možnost, jak žít společně, a přitom nehřešit. Ach Ruby, my za to přece nemůžeme, že nás rodiče stvořili takhle poznamenané. Nechci nic jiného, než pečovat o tebe a o Pearl a nadosmrti vám zajistit štěstí a bezpečí.“

„Ale co… Pochop, Paule, život má ještě jednu stránku, kterou by sis tím musel odepřít,“ připomněla jsem mu. „Jsi přece muž, pohledný a zdravý mladý muž.“

„Jsem ochotný tu oběť podstoupit,“ vyhrkl chvatně.

Sklopila jsem oči. Musela jsem přiznat své skutečné pocity. „Nevím, jestli jsem k podobné oběti ochotná i já, Paule. Ty přece víš, že jsem byla zamilovaná, vášnivě zamilovaná, a víš, že jsem ochutnala rozkoš, kterou přináší laskání člověka, kterého miluješ a který miluje tebe.“

„To vím,“ přisvědčil smutně. „Ale já po tobě nežádám, aby ses té rozkoše vzdala.“

Prudce jsem vzhlédla. „Co tím myslíš?“

„Můžeme uzavřít dohodu, že pokud kdokoliv z nás najde někoho, s nímž by tu rozkoš toužil sdílet, ten druhý mu nebude stát v cestě, i kdyby to znamenalo… rozchod. A mezitím, Ruby, můžeš svou vášeň zaměřit na malování. Já tu svou vložím zase do práce a do zabezpečení nás tří. Dovol mi nabídnout ti svět jinak dokonalý, svět, ve kterém budeš mít jistotu lásky a malá Pearl navíc jistotu bezpečí a pohodlí, aby nemusela poznat trápení, s nímž se člověk často setkává v tolika takzvaně normálních rodinách,“ žadonil.

Pearl se na mě podívala něžnýma a mírnýma safírovýma očima, jako by se k jeho prosbě připojovala.

„Paule, když já nevím.“

„Můžeme být jeden pro druhého oporou. Můžeme se k sobě chovat vřele. Můžeme o sebe navzájem pečovat… nadosmrti. Prožila jsi mnohem víc tragédií a utrpení, než na kolik má člověk ve tvých letech nárok. Vinou toho jsi mnohem starší, než odpovídá tvému věku. Ať v našem vztahu vládne místo vášně moudrost. Ať základem našeho vztahu je věrnost, oddanost a nepředstíraná laskavost. Společně vybudujeme naši jedinečnou říši.“

Pohlédla jsem mu do očí a spatřila jsem v nich jen čistočistou upřímnost. Byla jsem ze všeho nesmírně ohromená: jeho oddanost, tento nádherný dům, příslib bezpečného a šťastného života, o to vábivějšího, oč více strastí jsem si musela prožít.

„A co tví rodiče, Paule?“ zeptala jsem se a už jsem cítila, jak se přikláním k souhlasu.

„Co by s nimi mělo být?“ prohlásil rázně. „Vychovali mě v klamu. Můj otec se smíří s každým mým rozhodnutím, a i kdyby ne… Copak na tom záleží? Mám teď přece vlastní majetek,“ dodal s očima potemnělýma odhodláním.

Nešťastně jsem zavrtěla hlavou. Připomněla jsem si, jak mě babička Catherine vážně varovala, abych cajunského muže nikdy neodtrhla od jeho rodiny. Paul jako by moje myšlenky slyšel a zjihl.

„Poslyš, promluvím s otcem a vysvětlím mu, proč to rozhodnutí považuji za dobré pro nás oba. Jakmile tohle pochopí, bude s tím souhlasit.“

Skousla jsem si spodní ret a začala jsem vrtět hlavou.

„Neříkej ani ano, ani ne,“ napomínal mě spěšně. „Řekni, že si to ještě promyslíš, že o tom budeš vážně uvažovat. Budu tě pronásledovat až nadosmrti, Ruby Dumasová, dokud se z tebe nestane Ruby Tateová,“ prohlásil. Pak se obrátil, aby Pearl viděla z okna na močál.

Ucouvla jsem a zadívala se na ně. Byl by to báječný otec, říkala jsem si v duchu. Možná je načase udělat rozhodnutí čistě jen v zájmu Pearl a sebe nechat stranou.

Rozhlédla jsem se po prostoru, který by se mohl stát pohádkovým ateliérem, a už jsem si představovala, kam bych postavila stoly a police. Když jsem se otočila, Paul s Pearl se pořád dívali na mě.

„Takže to nakonec přece jen bude ano?“ zeptal se při pohledu na můj výraz.

Přikývla jsem a on zasypal Pearlinu tvářičku tolika polibky, až se dítě blaženě rozesmálo.

Když jsem zamířila nazpátek do svého domku, začínal se v zátoce snášet soumrak. Lišejníky, které splývaly z větví cypřišů a halily jim kmeny spolu se psím vínem, teď něžně povlávaly ve vánku. Projížděli jsme stíny, které na hladinu vrhaly převislé smuteční vrby, a mírné, pokojné kolébání člunu uhoupalo Pearl do dřímoty. V duchu jsem si říkala, jak je tam všude krásně. Patříme sem, i kdyby to znamenalo žít s Paulem v tom podivném svazku, protože osud možná pro mě a pro Pearl ani nic jiného nepřichystal.

„Musím se vrátit na večeři k rodičům,“ řekl Paul, když jsme přistáli v doku a on nám pomohl vystoupit na břeh. „Z Clearwateru na Floridě totiž přijel strýček John, maminčin bratr. Slíbil jsem to,“ vysvětloval omluvně.

„Ale to je v pořádku. Jsem unavená a stejně si chci jít brzo lehnout.“

„Zaskočím sem zítra, jak nejdřív to bude možné. A pokud se mi dneska večer podaří vyšetřit hodinku s otcem o samotě, povím mu o našem rozhodnutí!“ prohlásil rozhodně.

Srdce mi začalo klopýtat. Jedna věc je všechno plánovat, druhá věc je skutečně odstartovat celý řetěz událostí, které by z nás nakonec udělaly manžele.

„Jenom doufám, že to je správné rozhodnutí, Paule,“ povzdychla jsem si.

„Ale jistěže. Přestaň si dělat starosti. Budeme spolu nesmírně šťastní,“ sliboval a shýbl se, aby mě políbil na tvář. „A navíc nezapomeň, že bůh mi trochu toho štěstí a úspěchu vlastně dluží,“ dodal s úsměvem.

Když se rozjel s člunem pryč, zamávala jsem mu na rozloučenou. Potom jsem nakrmila Pearl a uložila ji ke spánku. Snědla jsem trochu polévky gumbo, chvíli jsem si při plynové lampě četla a pak jsem šla spát s modlitbou, abych měla dost moudrosti ke správnému kroku.

Každé ráno teď pro mě začínalo stejně jako v dobách, kdy jsem tu žila ještě s babičkou Catherine. Když jsem ke stánku u silnice nanosila všechny přikrývky, košíky a lýkové klobouky, které jsem vyrobila v tkalcovské místnosti, postavila jsem Pearl s kočárkem do stínu a trochu jsem šila, abych si ukrátila dlouhé čekání na případné turisty – zákazníky. Bylo poklidné dopoledne, ale u mě už zastavilo víc než půl tuctu aut, takže jsem do oběda vyprodala téměř celou zásobu přikrývek a košíků. Polévku gumbo si objednalo jen pár lidí. Brzy se nad zátokou rozhostilo dlouhé, tiché a žhavé odpoledne. Když Pearl začal trápit hmyz, rozhodla jsem se, že je načase dopřát si přestávku a uložit dítě v domku k odpolednímu odpočinku. Počítala jsem, že během poledne se ukáže Paul, ale neobjevil se, a nepřijel ani odpoledne.

Připravila jsem si studenou limonádu a usadila se na přední verandu. Přemýšlela jsem o minulosti. V kapse jsem měla pomačkaný nejnovější dopis od své sestry, dvojčete Gisselle. Navštěvovala luxusní soukromou vyšší školu v New Orleansu, která byla zřejmě spíš odkladištěm rozmazlených bohatých fracků než skutečnou vzdělávací institucí. Podle toho, co Gisselle psala, jí učitelé promíjeli i to, že nedělala domácí přípravu a nedávala pozor při seminářích. Dokonce se mi chlubila, kolikrát vynechala vyučování, aniž by za to slízla aspoň důtku.

Ze všeho nejraději však do svých dopisů přidávala zmínky o Beauovi, a přestože mi ty zprávy působily bolest, stejně jsem si je donekonečna pročítala. Rozbalila jsem zmačkaný dopis a sklouzla jsem očima k těm odstavcům.

Možná by Tě zajímalo, psala, protože věděla, jak zoufale to chci vědět. …že Beau to s tou dívkou v Evropě myslí zřejmě vážně. Jeho rodiče se před Daphne zmínili, že on a ten jeho francouzský zajíček co nevidět oznámí formální zasnoubení. V jednom kuse se nad ní rozplývají, jaká je krásná, bohatá a vzdělaná. A taky tvrdili, že nemohli udělat líp, než když se rozhodli poslat Beaua na delší dobu do Evropy.

A teď Ti napíšu pár drbů o chlapcích z naší školy…

Zmuchlala jsem dopis do koule a strčila si ho zpátky do kapsy. Vzpomínky na Beaua jako by zesílily právě teď, když jsem se rozhodovala, zda se mám provdat za Paula a zvolit tak klidný a bezpečný život, který mi nenabízel ani nástin vášně. Kdykoliv jsem na to pomyslela, vzpomněla jsem si na Beaua. Viděla jsem před sebou jeho něžný úsměv a připomínala jsem si to ráno, kdy jsme s Gisselle odjížděly do Greenwoodu, soukromé školy v Baton Rouge. Dorazil právě ve chvíli našeho odjezdu, takže jsme spolu měli na rozloučení jenom pár minut, ale překvapil mě tím, že mi daroval medailonek, který pořád ještě nosím schovaný pod halenkou.

Vytáhla jsem jej a otevřela, abych se podívala na jeho i svoji podobenku. Ach Beaue, říkala jsem si v duchu, v životě už nebudu nikoho milovat tak vášnivě, jako jsem milovala tebe, a když nemohu mít tebe, pak možná tou druhou nejlepší možností bude štěstí a bezpečí po Paulově boku. Překvapilo mě, když jsem na tvářích ucítila horké slzy. Honem jsem si je otřela a posadila jsem se opět vzpřímeně. Právě v tu chvíli zabočil na můj dvůr důvěrně známý velký automobil. V něm seděl Paulův otec Octavious. Zaklapla jsem medailonek a honem jsem ho spustila zpět za halenku, kde mi zůstal ležet mezi ňadry.

Z vozu vystoupil pan Tate, vysoký a distingovaně vyhlížející muž, vždycky dokonale oblečený i upravený. Teď však měl ramena shrbená jako unavený stařec a v očích unavený výraz. Paul zdědil většinu pohledných rysů právě po otci, který měl silnou bradu i lícní kosti a rovný mužný nos. Už nějakou dobu jsem pana Tatea neviděla a trochu mě překvapilo, jak mezitím zestárl.

„Dobré odpoledne, Ruby,“ pravil, když došel ke schodišti.

„Rád bych se zeptal, jestli si s tebou mohu promluvit o něčem soukromém.“

Srdce mi vylekaně bušilo. Nevzpomínala jsem si, že bychom za celý můj život spolu prohodili víc než půl tuctu slov, většinou jen pozdravů při návštěvách kostela.

„Ale samozřejmě,“ přisvědčila jsem a zvedla jsem se. „Pojďte dál. Mohu vám nabídnout trochu studené limonády? Právě jsem udělala čerstvou.“

„Dám si rád. Děkuju,“ řekl a vešel za mnou do domu.

„Posaďte se, prosím,“ vybídla jsem ho a bradou jsem ukázala na jediný pěkný kus nábytku: na houpací křeslo.

Nalila jsem mu v kuchyni sklenku limonády a vrátila jsem se do obývacího pokoje.

„Děkuju,“ pravil a vzal si sklenici. Posadila jsem se naproti němu na odřenou a vybledlou hnědou pohovku, ze které se prodřeným čalouněním drala ven vycpávka ze suchého lišejníku. Pan Tate se trochu napil. „Je výborná,“ poznamenal. Pak se kolem sebe chvíli nervózně rozhlížel a pousmál se. „Nemáš tu toho moc, Ruby, ale pořádek si umíš uhlídat.“

„Tak jako babička Catherine to ale nedokážu,“ ozvala jsem se.

„Tvoje babička byla skvělá žena. Musím se přiznat, že nikdy jsem jejímu zaříkávání a léčivým lektvarům dvakrát nevěřil, ale vím, že spousta lidí by za ni dala ruku do ohně. A pokud se kdy někdo dokázal postavit tvému dědečkovi, pak jedině ona,“ dodal.

„Strašně mi chybí,“ přiznala jsem.

Pokýval hlavou a znovu se napil limonády. Potom se odhodlaně nadechl. „Asi… asi jsem trochu rozrušený. Občas se k člověku vrací jeho vlastní minulost a zákeřně zaútočí ve chvíli, kdy to čeká nejmíň,“ vysvětlil a předklonil se. Upřel na mě pronikavý a přísný pohled. „Jsi vnučka Catherine Landryové a sama sis prošla pěkným peklem. Dobře ti vidím ve tváři, oč starší a moudřejší jsi, než bývala ta hezká holčička, kterou jsem vídával rázovat do kostela po babiččině boku.“

„Minulost nás zasáhla oba stejně krutě,“ poznamenala jsem.

Oči mu zahořely zájmem.

„Ano. Takže tím spíš pochopíš, proč bych nerad chodil kolem horké kaše. Určitě víš něco z toho, k čemu kdysi došlo, a pravděpodobně sis na mě udělala jistý názor. Nemohu to mít za zlé nikomu jinému než sám sobě. Před jednadvaceti lety jsem byl to, co bys označila za nepříjemně samolibého mladíka. Nepřišel jsem za tebou, abych se snad ospravedlňoval,“ dodal chvatně. „Udělal jsem špatnou věc a v jednom či druhém směru jsem za ni doposud nepřestal platit. Ale tvoje maminka… Gabrielle… to byla výjimečná mladá žena.“ Zavrtěl hlavou a při vzpomínce se usmál. „Vzhledem k tomu, že byla dcerou tvé babičky… a tak vůbec… měl jsem dojem, že je jednou z močálových bohyň, o kterých si šeptají starci, a v něž – navzdory svému vyznání – napůl věří i většina zdejších křesťanů. Člověk měl pocit, že ji nikdy nemůže potkat – ani náhodou – aby nevypadala jinak než líbezně, tak líbezně! Byla to… krása až duchovní. Je mi jasné, že těžko si dokážeš představit ženu, kterou jsi nikdy ani okem nespatřila, ale říkám ti pravdu.“

Hluboko v srdci mě zastudily vlny děsu. Proč mi to vykládá právě teď?

„Pokaždé, když jsem o ni zavadil pohledem,“ pokračoval pan Tate, „srdce se mi rozbušilo a já se kolem ní doslova proplížil po špičkách. A když se na mě podívala… jako by ten řecký bůžek… víš přece, ten s andělskými křidélky a lukem a šípy…“

„Amor?“

„Přesně tak, Amor. Byl jsem ženatý, ale ještě jsem neměl žádné děti. Snažil jsem se milovat svou ženu. Věř mi,“ zvedl naléhavě ruku, „ale jako kdyby mě Gabrielle očarovala nebo co. Jednou jsem projížděl sám močálem, vracel jsem se s pirogou z rybaření, a najednou jsem projel zatáčkou a narazil na ni, jak se koupe bez jediné nitky na těle. Myslel jsem, že se čas zastavil. Ztuhl jsem a zatajil dech. Nedokázal jsem nic jiného, než ji hltat pohledem. Měla ty nejživější a nejšťastnější oči na světě, a když je na mě upřela, rozesmála se. Neovládl jsem se. Serval jsem ze sebe šaty, jak nejrychleji jsem dovedl, a skočil za ní do vody. Plavali jsme bok po boku, mučili jsme se navzájem střídavým objetím a unikáním. Doplaval jsem za ní k její kánoi a tam… Nu, a zbytek už víš. Jakmile vyšlo najevo, co jsem zavinil, přiznal jsem se. Tvůj dědeček Jack si za mnou zašel. A Gladys, ta byla zničená, pochopitelně. Zhroutil jsem se, plakal jsem a prosil za odpuštění. Neodpustila mi sice, ale zachovala se v té věci velkoryseji, než jsem považoval za možné. Rozhodla se předstírat, že dítě je její, a pustila se do komplikovaného klamání veřejnosti, protože hrála těhotnou. Tvůj dědeček se s první splátkou nespokojil. Čas od času se u mě objevil a dožadoval se dalších peněz, až jsem tomu nakonec učinil přítrž. Mezitím už byl z Paula hezky velký klouček a já si uvědomil, že nikdo na světě by neuvěřil povídačce, kterou rozšiřuje právě Jack Landry. Přestal mě otravovat a celá ta záležitost skončila. Je samozřejmé, že značnou část života jsem věnoval tomu, abych své ženě všechno vynahradil. Ani ona nikdy nedopustila, aby ji Paul považoval za někoho jiného než za svou matku, a než se dozvěděl pravdu, nikdy k ní nepociťoval nic menšího než hlubokou synovskou lásku. Tím jsem si jisrý. Vlastně bych zašel i tak daleko, že tvrdím, že jeho city vůči Gladys se nezměnily. Ten mládenec se jen občas chová nepředstavitelně popleteně. Už jsme se kvůli tomu něco nahádali, ale já myslel, že už to pochopil, smířil se s tím a nakonec mi odpustil.“

Odmlčel se a úzkostně, s přimhouřenýma očima, vyčkával, až mi dojde význam jeho příběhu.

„Je to velký přečin, aby mohl člověk po někom žádat odpuštění, a po Paulovi zvlášť,“ poznamenala jsem. Na okamžik pevně sevřel rty a potom přikývl, jako by se utvrzoval v názoru na mě.

„Musím se přiznat,“ pokračoval, „že když jsi utekla do New Orleansu, byl jsem šťastný. Myslel jsem, že se začne poohlížet po nějaké příjemné mladé dívce, která by se mu hodila za manželku, a že celé to pozdvižení máme za sebou, ale… ty ses zase vrátila a včera večer… včera večer za mnou přišel a oznámil mi, na čem jste se vy dva dohodli. Celou tu dobu, co si nechával budovat to sídlo, jsem se něčeho podobného bál, ale doufal jsem, že se mýlím.“

Přemožený chvilkovým vyčerpáním se pan Tate opřel o čalouněné opěradlo.

„Máme v úmyslu žít jenom vedle sebe,“ pravila jsem mírně. „Stejně si spousta místních lidí myslí, že Pearl je Paulovo dítě.“

„To vím. Dokonce i sama Gladys se toho bála, dokud jí to Paul nevysvětlil. Zkus pochopit,“ prosil a poposedl si blíž ke mně, „že oba chceme pro Paula jen to nejlepší. Chceme, aby vedl normální život, aby měl všechno, co by měl muž mít, zvlášť vlastní děti. Myslím, že nemá přesnou představu, co ti vlastně navrhuje. Stručně řečeno, Ruby, přišel jsem za tebou prosit za svého syna. Chci tě požádat, abys sňatek s ním odmítla. Není nutné, aby pykal za otcovy hříchy. Možná že tentokrát lze zařídit, aby syn nenesl celé břemeno otcových chyb a bolesti. Můžeme to změnit, můžeme to zarazit, ale jedině když ho odmítneš. Jakmile to uděláš, zklidní se a ožení se s nějakou milou dívkou a –“

„Ublížit Paulovi, to je ta poslední věc na světě, o kterou stojím, pane Tatee,“ prohlásila jsem s obličejem zmáčeným slzami. Nijak jsem se nesnažila je otírat, takže mi kapaly z brady do klína.

„A prosím tě o to i ve jménu své ženy. Nechci, aby musela dál trpět. Jak se zdá, hřích, jejž jsem spáchal, nikdy nezmizí z povrchu zemského. Dokonce i po jednadvaceti letech zvedá svou šerednou hlavu, aby mě pronásledoval.“ Napřímil se v lenošce. „Jsem ochotný nabídnout ti jisté zabezpečení, Ruby. Můžu ti dát všechno, co potřebuješ k slušné existenci, dokud si nenajdeš jiného mladíka a –“

„Zadržte!“ rozkřikla jsem se. „Nenabízejte mi žádný úplatek, pane Tatee! Tak se mi zdá, že v tomhle světě se každý chce svých starostí zbavit pomocí peněz, ať už jde o bohaté kreoly nebo bohaté Cajuny. Všichni si představují, že peníze mají tolik moci, aby napravily každé zlo. Docela dobře se uživím i sama a navíc brzy dostanu peníze z dědictví po otci.“

„Omlouvám se,“ pravil mírně. „Myslel jsem jenom…“

„Nestojím o to.“

Odvrátila jsem se. Mezi nás padla těžká opona ticha.

„Přišel jsem prosit za syna,“ připomněl tiše.

Zavřela jsem oči a snažila se polknout, ale hrdlo mě neposlechlo. Měla jsem dojem, jako bych už polkla kámen a ten mi uvízl v hrudi. Přikývla jsem.

„Paulovi povím, že to nemohu udělat,“ slíbila jsem mu, „ale nevím, jestli jste pochopil, jak nesmírně o to stojí.“

„Pochopil a jsem připravený udělat všechno, co je v mých silách, abych mu pomohl to zklamání překonat.“

„Jenom se nenabízejte, že mu něco koupíte,“ upozornila jsem ho s očima jiskřícíma vztekem. Pan Tate jako by se v lenošce scvrkl. „Paul nemá po dědečkovi Jackovi ani to nejmenší.“

„Já vím.“ Po chvíli dodal: „Rád bych tě požádal ještě o jednu laskavost.“

„A o jakou?“ vybuchla jsem. Vztek se ve mně vařil jako mléko na plotně.

„Prosím, abys mu o mé dnešní návštěvě neříkala. Poslal jsem ho vyřídit záležitost, která ho odvedla natolik daleko, abych tě stačil navštívit bez jeho vědomí. Kdyby se to dozvěděl…“

„Nepovím mu to,“ přikývla jsem.

„Děkuju.“ Pan Tate vstal. „Jsi úžasná dívka, Ruby, a navíc jsi moc hezká. Určitě jednou najdeš svoje štěstí. Kdybys cokoliv potřebovala, kdybych pro tebe mohl něco udělat…“

„Nic takového neexistuje!“ odsekla jsem ostře.

Povšiml si mého rozhněvaného pohledu a úsměv se mu vytratil z tváře.

„Už půjdu,“ pravil.

Nevstala jsem. Zůstala jsem sedět a civěla jsem do podlahy, dokud jsem ho nezaslechla nastartovat vůz a odjet. Potom jsem se vrhla na jednu z lenošek a plakala jsem tak dlouho, dokud mi nedošla zásoba slz.

Table of Contents

Prolog

Rozhodnutí