Otomar Dvořák

ZEMĚ BARBARŮ

Román z doby stěhování národů

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Otomar Dvořák, 2016

© Obálka Martina Černá, 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7480-2

„Hleď, jak nečekaně dolehla smrt na celý svět, kolik válečného násilí postihlo národy. Ani hrbolatá půda hustých lesů nebo vysokých hor, ani toky řek s dravými víry, ani ochrana, kterou pro tvrze vytváří jejich poloha, pro města jejich hradby, ani hráz, kterou vytváří moře, ani smutné samoty pouště, ani soutěsky, dokonce ani jeskyně, nad nimiž visí temné skály, neunikly rukám barbarů.“

biskup Orens, okolo roku 417, ve zprávě o dobytí Galie

„Z podstaty země jsem vzešla;

z květu kopřivy,

z vod deváté vlny…“

Blodeuwedd

První část ŠTVANEC

1.

Už ani nevěděl, kolikátý den uplynul od chvíle, kdy se vnořil do nekonečných lesů. Čas pro něj ztrácel smysl. Jen s námahou otvíral bolavé oči, když ho na víčkách zašimraly hřejivé paprsky slunce, mžoural na listnatou klenbu nad sebou a na mřížoví větví, jímž se prodírali mlžní duchové, spěchající do temných roklí, aby tam ve vlhkém stínu přečkali další den. Nedokázal si v první chvíli uvědomit, kde vlastně je, v mysli mu ještě dozníval přerušený sen, v duchu slyšel chraplavé troubení pohřebních rohů, úzkostné řičení podřezávaných koní a matčin výkřik, znovu ucítil páchnoucí pot, který se mu hromadil pod koženou maskou… Tíživá vzpomínka, před níž se marně snažil uprchnout!

Celý rozbolavělý se zdvíhal z tvrdého lože mezi kořeny dubu, vyklepal z modrého, třásněmi lemovaného pláště suché snítky a opět se do něj těsně zahalil. Sebral svůj sax, krátký, ale pádný jednobřitý meč s širokou čepelí, který měl celou noc položený podél stehna, s prsty pravé ruky spočívajícími i během spánku ostražitě na jílci; vrátil ho teď do pochvy na prsou. Ohníček mu do rána vyhasl a řežavějící uhlíky už nedokázaly zahnat lezavý chlad. Ani šelmy by zřejmě tahle nicotná hranička neodradila. Mladý muž měl štěstí: bohyně Freya, která vždy přeje odvážným, ho za nejhlubší noční tmy skryla před zvídavě čmuchajícím medvědem i hladovým vlkem.

S povzdechem nahmatal ve vaku poslední kousek ztvrdlé chlebové placky; jestli ani dnes nenarazí na osadu Lugiů, bude si muset něco ulovit. Nejspíš zabloudil, ale přesto je jisté, že se již dostal z nížin do kopců, že pronikl do obávané lesní země, nazývané Silesia. Pátravě se zadíval na úzkou pěšinku, prošlapanou v houštinách, překračující o něco níže zamlženou rokli a ztrácející se v zelenavém šeru na boku protilehlé stráně. Tohle není stezka zvěře, tudy nepochybně chodívají lidé… Nebo alespoň ještě nedávno chodívali. Mimoděk si promnul mezi prsty rozcuchaný vous. Snad ho spřátelení Lugiové přijmou s náležitými poctami, jaké přísluší potomkovi vznešeného rodu, i když on, Hildigis, je jen mladším synem mocného vládce Dlouhobradých… Záleží na tom, jestli ho nepředběhl strýcův posel, aby ho u sousedů ošklivě pomluvil. Nezbývá než doufat!

Vyhledal v mošně hřeben, vzácný předmět ze stříbra a kosti, jehož účinnost zvyšovala trojice vyrytých magických run, a pečlivě si pročesal plnovous i dlouhé vlasy, aby oživil svoji tělesnou sílu.

Poté vykročil na stezku, plnou zlatavých slunečních skvrn; někde v dálce bubnoval datel a zpod bujných listů devětsilu na dně rokle zaznívalo žblunkání potůčku. Zastavil se na kamenech vyznačujících přechod, o něž se tříštil spěchající proud, sehnul se a nabral do dlaní jiskřivou, ledově studenou vodu. Hltavě pil; v chladu lesní bystřiny bylo něco očistného, co zahánělo lepkavé stíny, co smývalo z rukou stopy krve. V chvějivém zrcadle tůňky zahlédl svůj obličej, ta tvář mu připadala cizí, přízračná a zlověstná. Až neuvěřitelně se podobala otcově tváři…

Prince Hildigise nedávná otcova smrt hluboce zasáhla. Jistě, počítal s tím, že otec dříve či později zemře, té sudbě žádný člověk neunikne, ale slušelo se, aby smrt velkého muže byla vznešená, aby ho pokud možno zastihla v boji s mocným nepřítelem. A Tatuo, jenž kdysi osvobodil svůj lid z moci Herulů, a byl proto prohlášen kunungazem čili, jak jiné národy říkají, „králem“, si nepochybně zasloužil hrdinskou smrt, vždyť byl vyvolen nejen radou svobodných baronů, ale dokonce i bohy, aby nosil železnou korunu Langobardů!

Nebylo mu však přáno, neboť temná Helda, bohyně smrti, zardousila vznešeného Tatua na loži, když ležel opilý po bujaré hostině. Ještě večer byl zdráv a vesel, se všemi si připíjel drahým thráckým vínem, zejména se svým bratrem Wachem, na jehož počest hostinu uspořádal. Wacho nepřijel na královské sídlo Cherein na pouhou zdvořilostní návštěvu, chtěl s nejvyšším kunungazem dohodnout společné tažení do Panonie, do té nádherné země rozlehlých, sluncem prohřátých stepních plání za velkou řekou Isterem, která sice formálně patřila romskému césarovi, ale ten neměl sílu, aby ji vojensky držel, a tak se tam hrnuly podivné pronárody ze všech koutů světa. Langobardi se také chystali utrhnout si svůj podíl na kořisti – jenže náhlá králova smrt zhatila všechny plány.

Hildigis nechtěl uvěřit, že je otec tak náhle opustil, pochyboval o tom až do chvíle, než spatřil jeho tělo natažené na obřadním voze a ozdobené symboly moci. Zachvěl se, jako by ho roztřásala zimnice, s úpornou silou vůle upíral oči na otcovu ztuhlou voskovou tvář s pečlivě rozčesaným a na prsou rozprostřeným plnovousem a v duchu krále zaklínal, aby se vrátil ze zásvětí, aby se pohnul, aby vdechl zpátky svou duši a otevřel oči. Bylo to bláhové přání, hodné nedospělého chlapce, a ne mladého muže, který již přežil sedmnáct zim.

Ani se neohlédl, když k němu přistoupila matka Radegunda a přehodila mu přes ramena smuteční bílý plášť.

„Netruchli, synu, přespříliš, velký žal zbavuje muže síly,“ řekla a rozpačitě se dotkla jeho vlasů, jako by ho chtěla pohladit, ale v poslední chvíli si to rozmyslela.

Uhnul, ale nespouštěl oči z otcovy tváře. „Všimla sis těch fialových skvrn?“ zeptal se.

„Stopy po polibcích smrti,“ zašeptala. „Nedívej se na něj tak úporně, nezdržuj jeho duši na daleké cestě.“

„Jdi na vyhrazené místo, drahý synovče,“ zazněl nad nimi velitelsky Wachův chraplavý hlas. Matka sebou trhla, jako by se polekala, a rychle se vzdálila. Také bílí volci, zapřažení do vozu, se nepokojně pohnuli. Nápravy zaskřípěly; znělo to, jako by mrtvý bolestně zasténal. Bylo to snad nějaké neblahé znamení?

Na východ i na poledne od králova sídla Chereinu se táhly rozsáhlé a neschůdné lužní lesy, proplétané hadími liniemi říčních ramen, ne nadarmo nazývané Morava čili Mrtvá voda, na západní straně osady, přímo nad královským dvorcem, jehož roubený palác se skrýval za mohutnými cihlovými zdmi někdejšího tábora romských legií, se vlnily zelené kopečky prastarých mohyl. Ta nejvyšší se teď na boku hnědala vykopanou hlínou. Nově vyhloubená šachta na úpatí pahorku byla upravena jako ložnice vznešeného muže. Až král Tatua spočine na lehátku, přikryje ho strop z pomalovaných dubových trámů a několik sáhů země, do níž před lety přišel, aby se stala jeho osudem.

Dav už se hromadil u vchodu pohřební komory, ponechávaje širokou uličku pro příjezd vozu. Hildigis zůstal stát nedaleko obětiště; všiml si, jak jeho starší bratr Risiulf vzrušeně rozpráví s několika družiníky, naklánějí hlavy k sobě, rozhazují rukama a v krajním rozčilení výhrůžně potřásají kopími. Co je mohlo tak pobouřit? Když si na to později vzpomněl, zalitoval, že tehdy nepřikládal těmto bezděčným postřehům větší váhu. Bohové nás často varují, ale my býváme slepí a hluší a tupě kráčíme do nalíčené pasti jak dobytek na porážku!

Trubači zaduli do smutečních rohů, tesklivý hluboký tón se smísil s ječivým nářkem plaček, které zakroužily kolem zvolna jedoucího vozu v divokém tanci, rvaly si vlasy a dlouhými nehty si do krvava rozdíraly pomalované tváře. Kdysi prý musely všechny otrokyně a konkubíny následovat svého pána do podsvětí, a v čele všech královna, ale teď už s ním posílají do hrobky jen své vlasy, vkládají je tam jako tenké pouto, s jehož pomocí jej jednou v krajině mrtvých vyhledají, aby se s ním znovu spojily…

Obřadníci pobíjeli před hrobovým srubem královy koně, šest krásných hřebců podřízli ostrými čepelemi, pěnící krev stříkala na dřevěnou bránu, koně řičeli bolestí a bardi pěli písně o Tatuových hrdinských činech, vzývali boha Wodana, aby přijal velkého kunungaze do své jízdní nebeské družiny. Kolem se shromáždili všichni Dlouhobradí z královy pozemské družiny, všichni skuteční Langobardi, svobodní baroni, kteří se odlišovali od prostého lidu dlouhými, až na prsa spadajícími plnovousy. Na znamení úcty k zemřelému králi bušili kopími do štítů. Večerní šero prozářily desítky pochodní a v mihotání plamenů se zaleskly železné větve stromů života, korunující dlouhé hole kněžek, ty podivné svícnovité výrůstky z šedého kovu, které lze vzácně najít v nitru rudonosných hor a kterým se také říká kořeny blesku.

Čtyři bělostně oděné dívky přinesly k mohyle velký bronzový kotel, nejvzácnější předmět z královské pokladnice, pověstný svatební dar Hildigisových rodičů… Jak je to dávno? Tak dávno, až se ten příběh proměnil v pohádku, vyprávěnou u ohňů za zimních večerů! A přesto je to pravda: Hildigisův otec kdysi se svým lidem putoval proti proudu řeky Alby a načas se zastavil v legendární zemi Bojohaim, kde žili Durynkové, chovatelé ušlechtilých koní, pobratřil se s jejich králem Bizinou a požádal ho o nejmladší dceru Radegundu. Od tchána dostal jako svatební dar pozoruhodný kotel, zdobený postavami rohatých bohů. Ten prý kdysi patříval mocným čarodějům obávaného lidu, který dal té zemi jméno, čarodějům národa nazývaného všemi sousedy Bójové, což znamená Strašní. Dlouho šířili Strašní hrůzu v celém okolí Bojohaimu, ale nakonec i oni propadli nějaké kletbě, byli poraženi, rozprášeni, opustili svou zemi a zanechali v ní jen rozpadající se pevnosti na vrcholcích kopců a kotle, zakopané v zemi a potopené v močálech, kouzelné kotle, které prý tomu, kdo je znovu najde, přinesou štěstí a blahobyt. Vypráví se, že hrdinu, jenž byl na kusy rozsekán, vložila bójská čarodějnice do takového kotle, povařila ho v kobylím mléce – a stal se div divoucí: odťaté části těla se opět spojily a on vyskočil ven mladší, zdravější a krásnější než kdykoli předtím. Ano, takovou moc měly bójské kotle, ale dnes už jsou prý zapomenuta správná slova, která se přitom musela vyslovit, slova v onom krkolomném bójském jazyce, a proto už nikoho nelze oživit…

Proč tedy matka nechala kotel přinést? Zná snad přece jen zaklínadlo, o kterém ví, že ho smí použít jen jednou v životě, a šetřila si ho právě pro tuto chvíli?

Hildigis nevěřil v takový zázrak. Zkormouceně sledoval, že královna se chystá k rozloučení, k rituálu oběti. Přistoupila ke kotli a volala bohyni Nerthus, ochránkyni rodinného krbu, zvedla do výše nahou levou paži a vzápětí si rychlým tahem nože prořízla žíly. Zástup ztuhl v překvapeném tichu, do kterého melodicky zazvonila matčina krev, dopadají na dno nádoby.

Netušil, jak dlouho to všeobecné ustrnutí trvalo, než k matce přiskočil strýc Wacho, pevně jí sevřel poraněné zápěstí a vykřikl: „To stačí! Neodcházej, Radegundo, tvůj lid tě bude ještě potřebovat!“ Pokynul jednomu z baronů, aby jí ránu stáhl pruhem plátna, a pak ukázal na kotel: „Dolijte ho vínem! A pijte z něho všichni!“

Přišly ke cti dřevěné naběračky i hliněné misky, lidé dychtivě chlemtali víno s královninou krví, rudá tekutina jim stékala po bradách a barvila jim bílá roucha i dlouhé vousy.

Noc se ujímala vlády, ale smuteční slavnosti teprve vrcholily; srdceryvný žal se ve světle pochodní měnil v opilé běsnění. Kolem mrtvého se tančilo v dřevěných a kožených maskách, démoni s ptačími zobáky, s klapajícími kly, s rohy a parohy na hlavách, ověšení cinkajícími rolničkami, vyskakovali do výšky a s jekotem vířili v kruhu kolem pohřebního vozu.

Nastala chvíle, kdy se synové krále měli utkat v souboji, aby ten silnější převzal jeho železnou korunu. Kdysi se prý potomci na pohřbu skutečně navzájem pozabíjeli, ale v této době už šlo pouze o symbolický rituál. Všichni si byli téměř jisti, že „velký thing“ čili rada svobodných mužů provolá novým králem staršího králova syna Risiulfa.

Hildigis se pohyboval jako ve snu, v tíživém snu, jaký člověku přivodí zlá můra, když mu těsně před svítáním usedne na prsa a nedovolí mu pořádně se nadechnout. Nasadili mu masku kance, vyrobenou z tuhé, ohavně páchnoucí kůže a přizdobenou skutečnými kančími kly; před necelými dvěma léty tohoto obávaného samotáře ulovil v rákosinách u jezera, lépe řečeno dal mu poslední smrtící ránu a vykonal tak svoji zkoušku dospělosti – od té chvíle měl i on poradní hlas na shromáždění svobodných mužů.

Jeho starší bratr zvolil masku vlka; než si ji nasadil, pohlédl ostře na Hildigise a sykl: „Zabiju tě. Za tu podlost tě zabiju! Pomstím otce!“

Hildigis se zarazil, nemile překvapen; vůbec nechápal, co bratr svými slovy míní. Jenže nebylo času na otázky, neboť vzápětí ho postrčili do kruhu vymezeného bílými kameny. Běsnící zástup postupně utichal, pohřební hosté obklopili arénu ze všech stran a stovky očí se s napětím upřely na královy syny. Oba shodili z ramen pláště a stáli teď proti sobě do půl těla nazí, jen v plátěných nohavicích přichycených poutky k opasku; jejich svalnatá zpocená těla se leskla v záři pochodní a hrudníky se jim prudce dmuly vzrušeným dechem, zato strnulý škleb jejich masek působil přízračně, jako by se tady k souboji nechystaly lidské bytosti, ale nějaké záhrobní příšery. Jeden z družiníků jim přinesl krátká kopí s dlouhými ocelovými listy; každý z bratrů měl na tom svém vyrytou ochrannou runu, symbol svého jména. Byly to zbraně, které jim byly slavnostně předány při nedávném povýšení mezi muže, zbraně neužívané při běžném lovu nebo boji, ale jen při posvátných úkonech.

Zatroubení rohu bylo znamením, že souboj začíná. Číhavě přikrčeni a s kopími drženými oběma rukama šikmo před sebou se oba bratři obezřetně obcházeli. Hildigise rozčilovalo, že mu úzké oční otvory omezují výhled do stran, musel se k soupeři neustále otáčet čelem, aby ho neztratil z dohledu, což by mohlo být osudné; kromě toho mu stékal do očí hojný pot, cítil, jak maska zevnitř vlhne a žhne srážejícím se dechem; nejraději by ji strhl a odhodil, ale nemohl, nezbývalo než trpět a neomdlít, ostražitě sledovat Risiulfovo kopí a předvídat z postojů a náklonů protivníkova těla jeho další záměry.

Risiulf najednou provedl prudký výpad, bodl odspodu, ale Hildigis to čekal a odrazil jeho hrot stranou. Diváci pochvalně vykřikli.

Hildigis neváhal a hned přešel do protiútoku, využil toho, že nepodařený výpad vychýlil jeho soupeře z rovnováhy, a pokusil se ho udeřit napříč drženým kopím přímo doprostřed prsou. Síla nárazu by staršího bratra jistě povalila na záda, a to by znamenalo, že byl poražen a Hildigis je vítězem. Jenže Risiulf v poslední chvíli uhnul rychlým stočením těla do strany, čímž se sice vyhnul úderu ratištěm, ale dostal se do nebezpečné blízkosti hrotu. Ostří ocelového listu mu sklouzlo po napjatém svalu a roztrhlo mu kůži na rameni. Diváci spatřili první krev souboje a spokojeně zaryčeli.

Risiulf vztekle vykřikl a skočil po bratrovi jako divoká kočka, dostal se mu přímo k tělu dřív, než mohl pozdvihnout kopí, zatlačil ho dozadu, až mezi zmateně couvající diváky, přirazil ho zády k jednomu ze vztyčených kamenů, strhl mu masku a začal ho bít pěstí do obličeje.

„Dost!“ zahřměl nad nimi hlas strýce Wacha, jako by to bylo zvolání samotného vládce bouří Donara. „Tohle je těžké porušení pravidel! Duch vašeho otce na vás hledí a stydí se! Místo mužného boje se rvete jako nedospělí chlapci! Vraťte se do kruhu a chovejte se tak, jak vám káže čest našeho slavného rodu!“

Risiulf bratra neochotně pustil a zamířil zpátky na vyhrazené místo. Zdálo se, že záchvat zuřivosti ho zcela vyčerpal. Zapotácel se a musel se opřít o kopí.

Hildigis na tom byl ještě hůř; z rozbitého nosu mu tekla krev, a nemohl si proto znovu nasadit masku. Otřesen tam stál, opřen zády o drsný, studený kámen, a toužil po tom, aby se nemusel do arény vracet… Jenže vrátit se musí, jinak by byl navždy zneuctěn, a dokonce i ten nejposlednější otrok by na něj hleděl s opovržením. Přistoupila k němu matka a otřela mu tvář svým šátkem. Všiml si jejího zápěstí, omotaného bílým plátnem. I to bylo nasáklé krví… Ano, mnoho krve musí být prolito, když zemře mocný král, mnoho krve… A to ještě není ani zdaleka konec slavné pohřební noci!

Diváci opět vykřikli; tentokrát však úžasem a hrůzou.

Radegunda upustila šátek a v jejích vytřeštěných očích zatančily odlesky plamenů. Zírala směrem ke kruhu.

Také Hildigis tím směrem s námahou otočil bolavou hlavu – a uviděl něco velmi podivného. Osamělé kopí trčelo zabodnuté uprostřed arény. Kde je Risiulf? A teprve pak ho také spatřil! Starší bratr se svíjel na zemi v křečích, chrčel a ze rtů mu odkapávala pěna. Co se mu přihodilo?

To už se k mladíkovi seběhlo několik mužů, zvedli ho a odnesli do králova dvorce. Královna Radegunda chvátala za nimi. Hildigis je chtěl následovat, ale Wacho mu zastoupil cestu a napřáhl ruku.

„Synovče, tvé kopí!“

Rozpačitě mu zbraň podal.

„Posviťte!“

Jeden z družiníků sklonil hořící louč a strýc v jejím světle bedlivě prohlížel železný list, jeho špičatý hrot a do tenkého ostří vykované boky.

Další z baronů, nahlížejících mu přes rameno, překvapeně hvízdl. Na hrotě kopí byly patrny stopy Risiulfovy krve – a ještě něco: ulpěly tam zbytky jakési lepkavé žlutozelené kaše.

„Šťáva z višně smrti!“ vydechl družiník.

Všechny oči se upřely na Hildigise, nenávistné a chladné oči plné pohrdání. Princ se zachvěl.

„Nechápu to,“ vydechl, „netuším, jak se mohlo stát, že…“

„Mlč, synovče!“ okřikl ho příkře Wacho. „Neposkvrňuj se hloupými výmluvami! Obviňuji tě před těmito statečnými barony národa Langobardů, před těmito vznešenými muži z královské krve Lethingerů, obviňuji tě ze zákeřné vraždy!“

Zástup souhlasně zahučel.

„Zavřete ho do komory a dobře hlídejte!“ přikázal strýc. „Dokončíme obřad, jak se sluší a patří. Princ Hildigis bude zítra souzen shromážděním svobodných mužů!“

Ještě ani nestačili rozložit v hrobce kolem mrtvého krále Tatua jeho výbavu na cestu do Valhaly, jeho oblíbené šperky, zbraně a jídlo, a už přispěchal nějaký služebník s novinou, že starší z králových synů právě opustil tento svět a odešel také do říše stínů. Jen jeho ztuhlé tělo teď čeká v královské síni, až bude následovat otce do pohřební komory. I jemu se prý na obličeji objevily ošklivé fialové skvrny.

Shromáždění, jež zasedlo dalšího dne za úsvitu na sněmovním poli, nepotřebovalo více důkazů; Risiulfovi přátelé dosvědčili, že se jim starší princ svěřil s domněnkou o královraždě, k níž mohlo dojít během hostiny, nejspíš pohárem otráveného vína. Jeden po druhém vyprávěli, jak s nimi o tom Risiulf rozmlouval na pohřbu a jak z té odpornosti podezíral bratra. Všichni družiníci se shodovali v mínění, že zákeřný Hildigis chtěl po otci odstranit i dalšího právoplatného dědice koruny; snad druhou vraždu plánoval na později, až při nějaké vhodnější příležitosti, ale když si uvědomil, že Risiulf odhalil jeho tajemství, rozhodl se jednat a umlčet ho ihned. Léčku nastražil mistrně, ale neodhadl správně sílu jedu. Patrně si myslel, že Risiulf zemře až za několik dní a bude to považováno za přirozenou smrt od zanícené rány. Bláhově spoléhal na to, že svobodní muži Langobardů jsou raněni slepotou!

Bylo to jasnější než slunce na nebi: princ Hildigis, jenž jako mladší neměl nárok na železnou korunu králů, si chtěl dvojnásobnou vraždou otevřít cestu k moci. Sněmující muži byli znechuceni jeho podlostí a jednomyslně ho odsoudili k potupné smrti: budou mu ostříhány vousy a vlasy, v nichž vězí síla muže, a bude pověšen za hrdlo na krkavčí olši. Až mu smyčka vyrazí dech z těla a černí ptáci vyklovou oči, pak bude princovo tělo spáleno a popel rozmetán do čtyř stran světa, aby i jeho duch ztratil paměť a rozptýlil se v temnotě.

Železná koruna, přišlá kdysi z hvězd jako dar hromovládného Donara, bude vložena na hlavu nejbližšího příbuzného z dynastie Lethingerů, králova bratra Wacha; rada svobodných mužů také rozhodla, aby Wacho pojal za manželku vdovu po bratrovi, královnu Radegundu.

Poslední noc před popravou trávil Hildigis v bezmocném zoufalství. Nebylo nikoho, kdo by uvěřil v jeho nevinu, ani jeho matka se ho nezastala… Seděl na slámě v koutě roubené komory, v hluboké, dusné tmě, s tváří složenou do dlaní, hrdlo stažené hořkostí. Styděl se za slzy, a přesto se mu chtělo plakat jako malému chlapci. Těšil se, že bude váženým bojovníkem, že povede muže Langobardů do dalekých poledních krajů a všichni se vrátí obtíženi bohatou kořistí, že se o jeho statečnosti budou zpívat písně a nejkrásnější dívky budou toužit, aby vstoupily do jeho lože – a místo toho bude navěky zatracen, poslán do nicoty, kde skučí temní démoni, nebude mu dopřáno spočinout v prozářených síních Valhaly a hodovat s dávnými hrdiny… A proč? Proč?!! Jen proto, že stál někomu v cestě? Komu? Kdo si tady hraje na ušlechtilého muže, na utěšitele plačící vdovy a zachránce Langobardů? Kdo jiný než úlisný strýc Wacho!

„Zabiju ho,“ syčel Hildigis do noci a skřípal přitom zuby, „zabiju ho!“

Směšná výhrůžka z úst toho, komu už zítra za úsvitu bude znít do uší krákavý chechtot krkavců!

Skřípla otvíraná dvířka, kdosi vstoupil do jeho tmy.

„Kdo je to?“ zeptal se znepokojeně.

Ticho, jen kdesi nablízku uslyšel vzrušené oddychování.

„Jsi člověk, nebo duch?“

„Uteč, synu,“ zaslechl šepot povědomého hlasu, „uteč hodně daleko. Býval jsi mému srdci nejbližší, nechci mít i tebe na svědomí.“

„Matko!“ Nahmatal ve tmě její ruku a pevně ji sevřel.

Prudce ho objala. Cítil, jak se chvěje. Pak se od něj odtáhla, podala mu vak se zásobami, srolovaný plášť a pochvu s mečem.

„Vrátím se,“ řekl rozhodně. „Jednou se vrátím a pomstím otce i bratra.“

„Nedělej to, zničil bys tím všechno, vnesl bys rozvrat a zkázu mezi Langobardy. Wacho je důmyslný muž a povede nás k nové slávě.“

„Matko,“ vykřikl pobouřeně, „jak můžeš…, jak vůbec můžeš něco takového říct? Snad i ty jsi…“

Hrůzné poznání ho málem zdrtilo. Zvedl se mu žaludek z představy odporné zrady: matka a strýc za otcovými zády…

„Tiše,“ zacpala mu dlaní ústa, „tiše, nebo tě uslyší stráže. Chvátej, abys byl v kopcích dřív, než povstanou ranní červánky.“

Vytrhl se z jejího sevření. „Neobjímej mne!“ sykl vztekle, „schovej si své polibky pro strýce. A pamatuj si, že se vrátím, abych pomstil i tvoji hanbu!“

Ano, to všechno se stalo před několika týdny – a přesto jako by od té chvíle uplynula celá věčnost. Jako by to byla minulost, kterou navždy pohřbil za oné noci ohňů a nářku, za osudné noci, kdy se bójský kotel plnil matčinou krví. Hleděl na svůj obličej, zrcadlící se v neklidné hladině lesní tůňky, a připadalo mu, že v něm rozeznává jakési přízračné a zlověstné rysy, které tam dříve nebývaly, že se na něj z hlubiny nenávistně dívá někdo cizí. Teprve po chvíli si uvědomil, že znepokojivý vodní přízrak se až neuvěřitelně podobá otci…

Table of Contents

První část ŠTVANEC

1.

Druhá část ROMSKÁ VLČICE

Třetí část DIVOKÁ HONBA

Čtvrtá část KRÁLOVSKÁ HRA

Pátá část MRTVÁ VODA