Sam Thomas

SLUŽEBNÁ A VRAH

Originální název: The Harlot´s Tale,

vydáno u Minotaur Books, New York, 2014

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2013 by Sam Thomas

All rights reserved.

Translation © Martina Buchlová 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-7404-4

Studentům, učitelům a zaměstnancům University School

Tato kniha je fikce. Všechny postavy a události v knize zobrazené jsou dílem autorovy imaginace.

Poděkování

Skoro každý spisovatel vám potvrdí, že šest měsíců před vydáním knihy a šest měsíců po něm je šílených. Nebudu vás nudit detaily (Redakce! Podrobná redakce! Anotace! Recenze! Blogy! A, bože, pomoz mi, Twitter!), ale můžete si být jistí tím, že vznik druhé knihy je v některých ohledech ještě mnohem větší zázrak než u té první. To říkám proto, že bez pomoci spousty lidí bych se tím posledním rokem nejspíš neprokousal.

Zaprvé bych rád poděkoval své ženě a dětem za to, že byli tolerantní v těch nemálo případech, kdy mě od nich psaní odtrhlo. Žádal jsem toho po nich hodně a za jejich lásku a podporu jim nikdy nebudu moct dostatečně poděkovat.

Dále jsem extrémně vděčný všem knižním klubům, knihkupcům a knihovníkům v Clevelandu a okolí. Jejich podpora v posledním roce byla přímo úžasná. Jak se říká, Cleveland Rocks! (Líbí se mi i Cleveland až do smrti a Cleveland – země mého srdce. Což tedy rozhodně je.)

Chtěl bych poděkovat i svému agentovi, Joshi Getzlerovi, a celému redakčnímu a PR týmu v nakladatelství Minotaur/St. Martin Press. Po celou dobu byli naprosto skvělí, nenechávali se rozhodit mými občasnými (častými?) záchvaty paniky ani žádostmi, které mě napadly na poslední chvíli, jako třeba tahle stránka s poděkováním.

A nakonec jsem a stále i budu zavázán Lauře Jofreové, bez níž by nic z toho nebylo možné. Jestli se vám kniha bude líbit, může za to ona. Jestli ne, můžu za to já.

A. Yorská katedrála

B. Kostel svaté Heleny na Stonegate

C. King’s Manor

D. Dům U Černé labutě

E. Kostel svatého Martina na Coney Street

F. Yorský hrad

G. Cliffordova věž

H. Brána Bootham Bar

I. Masné krámy

J. Kostel Všech svatých na Pavementu

K. Kostel svatého Martina v Micklegate

L. Brána Micklegate Bar

M. Brána Monkgate Bar

Srpen 1645

YORK, ANGLIE

Kapitola 1

„Jane! Poslouchejte mě, Jane! Slyšíte mě?“

Jane Mooreová s viditelným úsilím zvedla hlavu z polštáře. Na čele jí vyrazil pot a po tvářích jí stékaly slzy. Čas se krátil a už neměla moc sil. Snažila se zaostřit na můj obličej, snažila se mě poslechnout, ale zanedlouho se jí zavřely oči a hlava spadla zpátky na polštář.

„Pane na nebi,“ řekla jsem. „Dojděte někdo pro trochu pepře. Musíme ji přivést k sobě.“ Jedna z žen vystřelila ze dveří a vrátila se s malou miskou. Nabrala jsem z ní špetku pepře a přidržela ji Jane pod nosem. Rychle otevřela oči a překvapeně vykřikla.

„Jane, podívejte se na mě,“ nakázala jsem jí. Její pohled byl pronikavější, než jaký jsem měla možnost vidět za celých těch téměř dvanáct hodin od svého příchodu. Poděkovala jsem Bohu za to, že jí tuhle chvilkovou sílu dopřál, věděla jsem však i to, že další šanci už nedostane. Vzala jsem její obličej do dlaní a podívala se jí do očí. „Jane, děťátko slábne. Jestli chcete, aby přežilo, jestli chcete přežít vy, musí se narodit brzy.“

V očích se jí mihl strach, ale hned byl pryč. Zhluboka se nadechla a přikývla.

„Dobře,“ řekla jsem a vrátila se ke své práci.

Dítě, které během porodu vypadalo tak zesláble, přišlo s křikem na svět těsně předtím, než zvony v katedrále začaly svolávat věřící k odpolední bohoslužbě. Jane se zhroutila do náručí svých přítelkyň a rozvzlykala se vyčerpáním a úlevou. Novorozence jsem podala své zástupkyni Martě Hawkinsové a vyklouzla z pokoje, abych Janinu manželovi řekla, co se stalo.

John Moore vyskočil ze židle, jakmile jsem vešla do předpokoje. Jeho ztrhaná tvář mi napověděla, že mu starost o ženu zalezla hluboko do morku kostí. Měla štěstí, že našla takového manžela. „Lady Hodgsonová,“ začal a zarazil se, ústa otevřená, ale beze slov. Ze zkušenosti jsem věděla, že se bojí nejhoršího a netroufá si doufat v nejlepší. Navzdory vlastnímu vyčerpání jsem se přinutila usmát a jeho výraz se uvolnil. „Ach, díky Bohu!“ zvolal. „Daří se mé Jane dobře?“ Přikývla jsem. „A děťátko?“ zeptal se. „Slyšel jsem pláč, ale pak už nic.“

„Jsou unavení, ale oba jsou v pořádku,“ řekla jsem. „Než půjdete dovnitř, měl byste chvíli počkat. Moje zástupkyně teď dítě ovinuje a potom se musí nakojit. Jakmile bude mít dost sil, můžete si ho pochovat.“

Z Johnova hrdla se vydral zvuk někde na pomezí smíchu a vzlyku a viděla jsem, jak si oddechl po dvou dnech plných strachu.

„Děkuji vám, milostpaní,“ řekl. „Jane chtěla, abych pro vás poslal dřív, ale paní Pikeová to odmítala povolit. Říkala, že k tomu, aby to děťátko přivedla na svět, nepotřebuje vaši pomoc. Měl jsem na tom trvat.“

„Mary Pikeová je schopná porodní bába,“ podotkla jsem obezřetně. Sice taková nebyla vždycky, ale nemohla jsem přece svévolně očerňovat jednu ze svých kolegyň, bez ohledu na to, jak byla namyšlená. „Pro každou z nás je těžké přiznat, že je úkol nad naše síly. S vaší ženou byla téměř dva dny a mysl jí zamlžila únava. Totéž se už stalo i mně.“

„Co kdybych čekal ještě déle, než jsem vás přivolal?“ zeptal se. Vrásky ve tváři prozrazovaly, jak se kvůli tomu, že vystavil svou ženu a dítě nebezpečí, cítí provinile. „Co by se stalo s mojí Jane?“

Znala jsem jak pravdivou odpověď, tak i odpověď, kterou potřeboval slyšet. Zvolila jsem tu druhou. „Kdybych nepřišla, stejně by bylo vůli Boží učiněno zadost a paní Pikeová by vaši ženu a dítě bezpečně odrodila.“ Zdálo se, že po téhle informaci se mu ulevilo ještě víc, než když jsem mu sdělila, že Jane i dítě jsou naživu, ale to jsem mu nemohla nijak vyčítat. Znala jsem spoustu rodičů, kteří si dávali za vinu, že jejich děti zemřely, a bylo to strašné břímě. I mě někdy v noci pronásledovaly vzpomínky na mé vlastní ztracené maličké a věčná otázka, jestli jsem je nemohla nějak zachránit.

Když jsme vyšly z domu Mooreových, bylo to spíš jako ocitnout se na dně studny než na dvoře. Ze čtyř stran nás obklopovaly budovy a obloha se objevovala jen jako jasně modrý čtverec nějakých patnáct metrů nad námi. Jedinou dobrou vlastností toho dvorku bylo, že tam bylo chladněji v porovnání se zbytkem Yorku. Protáhly jsme se nízkým průchodem vedoucím do jedné z úzkých ulic, které se bez ladu a skladu proplétaly městem. Jedním z nejnáročnějších úkolů městské porodní báby bylo najít v bludišti ulic cestu ke svým zákaznicím, jelikož domy stály tak natlačené na sebe, že zabraňovaly ve výhledu na vyšší orientační body. To v kombinaci s šíleně klikatými yorskými uličkami znamenalo, že se i zkušení obyvatelé města mohli ocitnout na místech, kde se ocitnout neplánovali, nebo – jak jsme s Marthou zjistily na vlastní kůži – kde mohli snadno dojít nějaké újmy.

Vymotaly jsme se z vedlejší uličky na Horní Petergate a tam nás dostihlo plně zuřící srpnové slunce. V průběhu posledního měsíce York trpěl vlnou veder, která v paměti jeho obyvatel neměla obdoby. Ti nejstarší z nás tvrdili, že k něčemu podobnému došlo v době královny Alžběty, ale i oni se shodli na tom, že to tehdy netrvalo takhle dlouho. Pasáci krav si stěžovali, že tráva za městskými branami zhnědla a že jejich zvířata brzy pojdou hlady, zatímco sládci si dělali starosti, že jestli nezaprší, vyschnou jim studny. Neměla jsem tušení, co tím Bůh myslel, když na nás seslal tak příšerné léto, ale byla jsem si docela jistá, že stejná otázka zazní na každém kázání, které se ten den ve městě bude konat, a že každý kněz na ni bude mít odpověď.

Petergate byla širší než většina městských tříd a obvykle bývala ucpaná kupci a cestujícími, kteří sem proudili branou Bootham Bar a mířili do středu města. V tržní dny tu chodci museli soupeřit s obchodníky, trhovkyněmi, koňmi, povozy, prasaty a krávami. Ale protože byla neděle a odpolední bohoslužba ještě neskončila, měly jsme s Marthou ulici samy pro sebe, až na pár pomalu se kolébajících prasat a občas nějakého mladíka pospíchajícího na odpolední bohoslužbu v naději, že se tak vyhne zmrskání od svého pána. Než město padlo do rukou parlamentu, všichni jeho obyvatelé se nesnažili s takovým nasazením zúčastnit jak ranního, tak odpoledního obřadu, ale naši noví puritánští páni si dávali záležet na tom, aby potrestali ty, kteří den Boží nedodržovali. Zatímco kněží kázali proti divadlu, tanci a dalším hříšným odpočinkovým aktivitám, konstáblové a obecní sluhové vtrhávali do pivnic a vyháněli jejich zákazníky do kostela. Sen puritánů o sjednocení Slova Božího a Meče Spravedlnosti se konečně stal skutečností.

S Marthou jsme jako obvykle začaly rozebírat porod a co se z něj naučila. Pracovala u mě jen o něco déle než rok a – kromě toho, že mi nejednou zachránila život – zásadním způsobem přispěla k vyřešení série vražd. Díky jejímu rychlému úsudku a síle charakteru se stala nejen mou služkou, ale i zástupkyní, a začala jsem ji zasvěcovat do tajů rození dětí. Téměř celý rok jsme měly štěstí. Žádný z porodů, kterých se jako moje zástupkyně účastnila, nebyl náročný nebo rizikový. Teď mi však bylo jasné, že blízké setkání se smrtí, které zažila Jane Mooreová, Marthou otřáslo, protože místo toho, aby se energicky rozmluvila o tom, jak se Janin porod lišil od těch ostatních, a vyptávala se mě na další tajemství našeho řemesla, nespouštěla oči z ulice před sebou.

„Co bychom dělaly, kdyby se ten chlapeček v tu chvíli nenarodil?“ Přestože bylo na ulici ticho, sotva jsem ji slyšela.

„Narodil se,“ odpověděla jsem. „To je to důležité.“

„Ne, není,“ nenechala se odradit. „Potřebuju vědět, co dělat, když všechno ostatní selže. Co pak? Proč mi to neřeknete?“

Na to jsem neměla připravenou odpověď a neměla jsem nejmenší chuť jí tu hroznou pravdu říct. Kdyby to dítě nepřišlo na svět samo, musely bychom přestat brát ohledy na jeho život a věnovat se záchraně života jeho matky za každou cenu. „O tom bychom neměly mluvit tak brzy po porodu,“ řekla jsem nakonec. „Musíš být schopná jasně uvažovat, aniž by sis dělala starosti s tím, ‚co by mohlo být, kdyby‘. Zachránily jsme matku a dítě a to pro dnešek stačí.“

„Tak dobře,“ přikývla. „Jak se vypořádáte s porodní bábou Pikeovou? Když jste přišla, nebyla zrovna nadšená. Už dlouho jsem neviděla nikoho tak vytočeného jako ji, když odcházela.“

„Ta kromě těch absolutně nejjednodušších případů nedokáže odrodit ani klisnu,“ odvětila jsem. Stále ještě jsem byla ohromená z toho, jaké péče se od ní dostalo Jane. „Ale to nikdy nesmíš říkat takhle nahlas.“

„Cože?“ vykřikla Martha. „Vždyť ani nevěděla, že dítě je ramínky napřed, a když ji Janiny klepny táhly z pokoje, pořád ještě na Jane křičela! Musíme přece něco udělat.“

„Necháme ženské, aby se o její neschopnosti rozpovídaly. To bude stačit. My dvě však musíme její vztek uchlácholit, jak jen to půjde. Ještě dnes jí pošlu děkovný vzkaz.“ Martha začala něco namítat, ale já jsem pokračovala. „A až půjdeš nakupovat, budeš ženským v obchodech povídat o tom, jak paní Pikeová připravila cestu pro narození toho dítěte a dovolila mi, abych ji nahradila, když už byla příliš unavená.“

„Proč bych, proboha, něco takového dělala? A proč byste to dělala vy? Sama jste říkala, že nemá na to, aby byla porodní bábou.“

„A ty klepny to viděly,“ odpověděla jsem trpělivě. „Zanedlouho bude o její neschopnosti vědět celý York a matky si ji přestanou volat k porodům. Bude mít licenci k provozování porodnictví, ale žádné matky, na nichž by jej provozovala, a to všechno, aniž bychom proti ní řekly jediné slovo. Nemá smysl proti sobě zbytečně štvát sousedku.“ Martha neochotně přikývla a já jsem věděla, že udělá, o co jsem ji požádala. Za ten rok, co jsme byly spolu, jsme se naučily si navzájem důvěřovat, jak při porodu, tak mimo řemeslo.

Ještě než jsme dorazily na Stonegate, ulici, která by nás dovedla domů, mi bylo jasné, že se před námi něco děje. Davy lidí z kostela svatého Martina se vyhrnuly na ulici, ale místo toho, aby se všichni rozešli svou cestou, zastavily se a obklopily nějakého muže, kázajícího na ulici. Zatímco někteří z nich jej soustředěně poslouchali, mým uším zněl jako šílenec.

„Uprostřed všech rozporů, rozptýlení a celkové rozvrácenosti, jimž náš národ čelí, uznal náš Pán za vhodné, aby nás obklopil válkou, morem a teď i příšerným a mučivým horkem. Do nebe volajícím hříchem našeho národa, branou, jíž do našeho světa vstupuje Satan, je znesvěcování neděle vyhráváním na píšťaly, tancem, hrou v kostky a dalšími podobnými ďábelskými činnostmi!“

Byl oblečen celý v černé s širokým bílým límcem. Ten límec byl pochopitelně nezdobený – někdo jako on by na krajku nahlížel jako na zbytečnost. Nad hlavou držel velkou Bibli s pozlacenými okraji a pravidelně do ní zapichoval prst, když potřeboval něco konkrétního zdůraznit. Když jsme se k němu blížily, stál k nám zády, ale mluvil dost nahlas na to, abychom ho dokonale slyšely.

„Někteří z vás budou proti mým slovům mít námitky,“ burácel. „Budete říkat: ‚Část dne jsme strávili v domě Božím, přece se můžeme odpoledne veselit. Proč bychom si nemohli zatancovat? Vždyť jde jen o dobré sousedské vztahy.‘ Já vám však říkám, proč jdete z Božího kostela rovnou do ďáblova? Copak náš Pán Mojžíšovi řekl: ‚Část sedmého dne je den Boží‘? Řekl snad: ‚Odpoledne si dělejte, co chcete‘? Nebo: ‚Neděli strávíš v pivnici‘?“

Martha se při představě Mojžíše na hospodské lavici zahihňala a kazatel se prudce obrátil, aby toho viníka identifikoval. Navzdory svému věku – odhadla bych mu kolem padesátky – se pohyboval s obratností mladšího muže a zdálo se, že je připravený se na toho opovážlivce, který si dovolil se zasmát jeho kázání, vrhnout. Zadíval se do davu tak pronikavým pohledem, že mi chvíli trvalo, než jsem si všimla mléčně bílé perly v jednom z jeho očí. Byl napůl slepý.

„Ano, teď se klidně smějte,“ zařval do davu, „ale vaše výkřiky se budou rozléhat celými věky, až vás Pán přijde potrestat za vaše hříchy. Musíte se kát a musíte dodržovat svatost neděle, neboť Bůh si to žádá!“

Vzala jsem Marthu za paži a jemně ji vyvedla z davu směrem k domovu. Ačkoli jsem si nemyslela, že by si ten kazatel mě nebo Marthy v tom davu všiml, nedokázala jsem zaplašit pocit, že sledoval, jak jsme vyklouzly pryč.

„Vašeho bratra potěší, jaká kázání povstání do Yorku přineslo,“ poznamenala Martha pohrdavě.

Něco takového bych nahlas nikdy neřekla, ale nemohla jsem s její myšlenkou nesouhlasit. Zatímco na jihu dál zuřila válka mezi králem a parlamentem, York žil v míru od té doby, kdy se jej zmocnila povstalecká armáda a vyhnala z města roajalistickou posádku a jejich spojence z magistrátu. Ta změna se ukázala být pro městské puritány včetně mého švagra Edwarda požehnáním. Místo toho, aby své puritánství skrývali – pod pokličkou, jak by řekli oni – bohabojní si teď mohli dělat, co chtěli. Edward s ostatními radními vyměnili královy kněží za duchovní, kteří nade vše milovali kázání a pohrdali nádherou svatosti. Ti ve svém zápalu z katedrály vynesli stříbrné svícny a zničili pomník Thomase Becketa. A Yorská katedrála nebyla jediná, kdo zažíval podobné trápení: bohabojní odstranili z kostela na Coneystreet vitrážová okna a nařídili, aby v celém městě sejmuli i krucifixy – nazývali je „modlami“. Mně se podařilo svou farnost Svaté Heleny před takovými krádežemi uchránit, ale většina ostatních takové štěstí neměla.

A úsilí bohabojných o přeměnu Yorku se nezastavilo u kostelů, zasazovali se totiž i o napravení samotných věřících a očištění města od hříchu i hříšníků. V téhle věci jsem byla rozpolcená. Nemohla jsem popřít, že radní, kteří potírají neřesti, vykonávají Boží dílo. Kdo kromě ďábla by se přece zastával cizoložníků a porušování nedělního klidu? A jestli nějaké kázání dokáže zabránit byť i jen jedné yorské panně v úpadku, stojí to za to. Ale už od začátku mi připadalo, že někteří z bohabojných ve svých reformačních snahách zacházejí dál a rychleji, než by bylo moudré. Neměla jsem nic proti tomu, když někdo potrestá smilníky a rváče, ale jejich vměšování do neškodných kratochvilných činností jako do bowls – hry v kuželky, která mě dost bavila – podle mě přinášelo víc škody než užitku. Bůh mě přece nezatratí kvůli hraní bowls nebo kvůli tomu, že nosím hedvábné sukně – jak tvrdili někteří z těch divočejších kněží – o nic víc, než by zatratil zlatníky za půjčování peněz městu.

Když jsme s Marthou dorazily ke mně domů, ve dveřích na nás čekala Hannah. Hannah u mě sloužila už víc než dvacet let, od dětství v Herefordu. Byla u toho, když jsem se dvakrát vdávala a dvakrát ovdověla, a pomáhala mi při porodech i pohřbech obou mých dětí. Stálejší a věrnější služebnou jsem si ani přát nemohla. Už však nebyla nejmladší, takže příchod Marthy pro mě znamenal úlevu – s Hannah se podělila o domácí povinnosti a ještě mi pomáhala v porodnictví. Od té doby se ty dvě spolu sblížily. Jak jsem tak poslouchala jejich přátelské klevetění, když v kuchyni připravovaly večeři, vzpomněla jsem si na ten den něco málo před rokem, kdy se mi Martha objevila u dveří.

Vklouzla do Yorku, který v té době obléhalo vojsko parlamentu, a tvrdila, že sloužila u mé sestřenky v Herefordu. Když mi ukázala dopis vypovídající o její poctivosti a pracovitosti, přijala jsem ji. Samozřejmě jsem neměla být tak důvěřivá. Kolik mladých žen by se dokázalo proplížit kolem dvou armád do města obehnaného hradbami? Zanedlouho po Martině příchodu začala pravda o její minulosti vycházet najevo. Ačkoli opravdu přišla z Herefordu, u mojí sestřenice nikdy nesloužila. Místo toho utekla od svého chlípného a surového pána, padla však do spárů svého bratra, nechvalně proslulého zloděje a loupežníka. Do Yorku přijela, aby unikla zločineckému životu, do něhož ji vlákal, ale přinesla si s sebou kapsářské a lupičské dovednosti.

Tyto schopnosti nepotřebovala používat často, ale byly nám dost k užitku, když byla v minulém roce moje přítelkyně Esther Cooperová křivě nařčena ze zrady kvůli vraždě svého manžela. Starosta vyžadoval její odsouzení, aby všem ukázal, jaký osud čeká všechny, kdo „se vzbouří proti svým přirozeným pánům“ (tak to popsal), a městská rada včetně mého švagra Edwarda mu vyhověla a odsoudila moji přítelkyni k upálení. Taková nespravedlnost mnou otřásla, tak jsme si s Marthou daly za úkol dopadnout skutečného vraha. Naše pátrání nás zavedlo od nejnebezpečnějšího vykřičeného domu ve městě až k předpokojům jeho nejmocnějšího občana, a kdyby nebylo Martiných „zvláštních dovedností“, klidně nás mohlo stát život. Esther nakonec propustili a Martha se stala mou zástupkyní.

Nevím, jestli Martha někdy litovala svého rozhodnutí vést spořádanější život, ale dokázala mi, že je velice schopnou učednicí, a věděla jsem, že až přijde čas, bude z ní obstojná porodní bába. Jak jsem tak vzpomínala na minulý rok, nejvíc mě na něm zaskočilo, že se z nás navzdory rozdílu ve společenském postavení, který by sotva mohl být větší, rychle staly dobré přítelkyně. Bývala bych si myslela, že taková přeměna není možná, ale nebezpečí, jimž jsme společně čelily při pronásledování surového vraha, a hodiny, které jsme strávily hovorem o porodech, stejně tak jako kámen mudrců přemění obyčejný kov ve zlato, udělaly ze služebné a její paní důvěrné přítelkyně.

Z úvah mě vytrhlo naléhavé klepání na dveře.

„Hannah!“ ozvalo se. „Martho, tetičko Bridget, otevřete!“ SLOVO

Po hlase jsem poznala svého synovce Willa a rychle jsem se šla podívat, co se děje. Otevřela jsem dveře a on vpadl dovnitř a zabouchl za sebou. Potom mlčky, a aniž by se nechal zpomalit holí, kterou si pomáhal při chůzi, proběhl kolem mě do předpokoje a nakoukl mezi závěsy do ulice.

„Wille!“ okřikla jsem ho. „Co to proboha vyvádíš?“ Neodpověděl, ale dál upřeně vyhlížel z okna. „Wille!“

„Nic se neděje, tetičko Bridget,“ řekl. Ohlédl se přes rameno a mně bylo jasné, že už se zase rval. Na levé oko už přes otok skoro neviděl a z tržné rány na čele mu vytékal pramének krve.

„Propána, Wille, co se děje? Kdo po tobě jde?“

Pohrdavě se uchechtl a já jsem z jeho dechu ucítila alkohol. „A kdo ne? Ti zkurvysyni, co na mě skočili zezadu, kostelní správci, pronásledující narušitele nedělního klidu, obecní sluha, který se snaží vypátrat ty, kdo se v pivnici porvali… Může to být kdokoli z nich. Zdá se, že ztratili stopu, takže si s tím nemusíte dělat starosti.“ Odvrátil se od okna a prošel kolem mě. „Nemáte víno? Ještě nejsem dost opilý.“

Table of Contents

Kapitola 1