Sam Thomas

LOVEC ČARODĚJNIC

Originální název: The Witch Hunter´s Tale,

vydáno u Minotaur Books, New York, 2015

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2015 by Sam Thomas

All rights reserved.

Translation © Martina Buchlová 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7410-9

Pro Lauru Jofreovou, s dvouknižním zpožděním

Tato kniha je fikce. Všechny postavy a události v knize zobrazené jsou dílem autorovy imaginace.

Poděkování

Jako vždycky musím poděkovat za podporu celé skupině lidí, jejichž trpělivost a tvrdá práce umožnily, aby tato kniha vůbec vznikla. Na prvním místě je samozřejmě moje rodina, která snášela mou nepřítomnost hned v několika podobách, ať už jsem odjížděl do knižních klubů, na přednášky pro veřejnost, nebo se odkrádal do pracovny, abych si mohl pár hodin psát. Svojí nevlastní sestře Lauře Jofreové jsem vděčný za to, že si přečetla rukopis této knihy i těch dvou předchozích. Bez ní bych byl jen jedním z mnoha historiků s rozepsaným románem v šuplíku.

Dále jsem rád za práci svého agenta Joshe Getzlera a jeho neohrožené asistentky Danielle Burbyové, o mém redaktorovi v nakladatelství Minotaur Books Charliem Spicerovi a jeho asistentce April Osbornové ani nemluvě. Je lepší mít štěstí než být dobrý a já mám podle mě neuvěřitelné štěstí, že můžu pracovat s tak skvělými lidmi.

A. Yorská katedrála

B. Kostel svaté Heleny na Stonegate

C. King’s Manor

D. Dům U Černé labutě

E. Kostel svatého Martina na Coney Street

F. Yorský hrad

G. Cliffordova věž

H. Brána Bootham Bar

I. Masné krámy

J. Kostel Všech svatých na Pavementu

K. Kostel svatého Martina v Micklegate

L. Brána Micklegate Bar

M. Brána Monkgate Bar

Kapitola 1

Dav volal po čarodějčině krvi a kat ho vyslyšel. Hester Jacksonová byla tak stará a pohublá, že ji kat na schůdky vyzvedl, jako by nevážila víc než pytel zrní. Pokynul davu, přetáhl jí oprátku přes hlavu a odstrčil ji do zapomnění. Obecenstvo zajásalo, když Hester bezmocně zadírala prsty do provazu, který v ní pomalu dusil život, a když ruce spustila a celé její tělo sebou začalo křečovitě škubat, tleskalo se dál. Jeden z diváků se pustil do napodobování jejího utrpení a proměnil její smrt v křečovitý tanec, kvapík hodný samotného ďábla. Ti kolem ho nenasytně povzbuzovali a já jsem se odvrátila. Navzdory chladu a větru se měšťané a měšťanky vykláněli z oken v prvním a druhém poschodí, aby měli na Hesteřinu smrt lepší výhled. I z té dálky se připojili ke všeobecnému veselí.

Ohlédla jsem se na Marthu, svou služebnou a zástupkyni. Ani ne před šesti měsíci byla svědkem – my obě – toho, jakou má taková smrt dohru, a na něco takového se nezapomíná snadno. Kdyby se v tu chvíli na Martinu tvář podíval někdo cizí, připadala by mu bez výrazu a nikdo by mu nemohl vyčítat pomyšlení, že ji ta poprava nijak zvlášť nezajímá. Já jsem ji však znala dost dobře na to, abych v jejích očích rozeznala zděšení. Martha se zdráhala přijít, ale Hester nás o to požádala a ta žádost nebyla z těch, které by se daly odmítnout. Její nohy sebou dál škubaly a já jsem se na okamžik bála, že by mohla být stále ještě naživu. Kdyby měla ve městě příbuzné, někdo z nich by mohl podplatit kata, aby se postaral o to, aby její smrt byla rychlá, avšak ona byla stará, chudá a opuštěná. Pak Hester konečně strnula.

„Pojďme už,“ zamumlala jsem k Martě. Přikývla a obrátily jsme se do mrazivého zimního větru, který se nám zařezával pod oblečení jako Satanovo ostří.

Minulé léto – už teď známé pokulhávajícím rýmem „letní žeh roku pětačtyřicet“ – bylo nemilosrdné horko a zejména sedláci byli vděční, když konečně dorazily deště. Modlitby díkůvzdání se však proměnily v prosby o smilování, když deště celé týdny nepolevovaly. Zanedlouho už bylo všem jasné, že velká část roční úrody v polích shnije, a než nadešel podzim, sedláci se ocitli po kolena v bahně tak hustém, že se vzpíralo veškerému popisu. Mrazy se dostavily zanedlouho potom, a když nastal listopad, dal Pán všem na vědomí, že se ve Své moudrosti rozhodl vyvážit brutálně horké léto brutálně chladnou zimou. Když jsme procházely kolem obchodů, nešlo si nevšimnout, že jsou všechny police a koše poloprázdné a jak od té doby, co vstoupil král s parlamentem do války, stouply ceny. Dobře jsem si vzpomínala na dobu, kdy yorská tržiště přetékala plody naší země a jeho obyvatelé tu mohli sehnat všechno, po čem toužili: ovoce z městských sadů, obilí z venkova, mořské ryby a úhoře, látky z Francie a Holandska, dokonce i koření z Indie. Někteří říkali, že ani v Londýně toho není k sehnání víc. Ale to bylo tenkrát.

Ačkoli obě armády už Yorkshire opustily, všechny možné druhy zboží, od vzácného hedvábí po obyčejnou kukuřici, byly čím dál hůř k sehnání a chudina začínala trpět. Tváře v davu byly skutečně pohublejší než v minulosti a těla k nim patřící byla víc kost a kůže než maso. Spousta z nich vypadala jako drsní venkované, kteří do města přišli rozprodat svoje skrovné zboží. Viděla jsem však i známé tváře, včetně žen, jimž jsem pomáhala při porodech, a jejich manželů. Možná na popravu přišli, aby se podívali na někoho, kdo na tom byl ještě hůř než oni. Pouliční prodavači sehnali i v době nedostatku zboží na prodej a spousta z nich popravy naplno využila. Hokynáři prodávali jídlo a nápoje těm, kdo si nepřinesli vlastní, a vyvolávači nabízeli za penci pamflety popisující Hesteřiny zločiny a opěvující divy, zázraky a zlá znamení, která na Anglii náš Pán seslal v průběhu posledních měsíců.

„Ženě v Surrey se narodila příšera!“ křičel jeden z vyvolávačů. „Přečtěte si o nestvůře, kterou vyplavilo moře u Whitby!“ Postával na rohu jedné z ulic vedoucích na tržiště a odtud mohl svoje zboží nabízet lidem, kteří přicházeli a odcházeli. Aby si obstaral takhle vysoce ceněnou pozici, musel nejspíš dorazit dlouho před rozedněním a já jsem nepochybovala, že dav mu to nepohodlí bohatě vynahradí. Obálky všech svých pamfletů nalepil na prkno za sebou a všechno, co nabízel, bylo na míru ušité jak zdejšímu publiku, tak dané události: většina titulů obsahovala nějakou kombinaci slov Krvavý, Podivný, Strašlivý a Hrozný.

Snažila jsem se mu vyhnout, ale nějaký chlapec mi jeden z listů vrazil do dlaně. Narození podivně úžasného netvora, křičel titulek a moje oči jako by něco přitahovalo k ohavnému obrázku pod ním. Na něm bylo bezhlavé dítě s odporně obrovským obličejem zasazeným doprostřed hrudi a ušima na ramenou. Ruce mělo na bocích a nestydatě vyhlíželo z papíru, jako by čtenáře vybízelo, aby si ani nedovolil o pravdivosti příběhu uvnitř pochybovat. Dítě obklopoval hlouček žen: podle všeho čarodějnic a papeženek, neboť jedna z nich kojila krysu a zdálo se, že provádí nějaké kouzlo, zatímco ostatní držely růžence a krucifixy. Nebylo z toho jasné, která z nich to zrůdné dítě přivedla na svět, ale na tom možná nezáleželo. Svět nebyl v pořádku – co na tom, jestli byly na vině čarodějnice nebo papeženci?

Vyvolávač si nejspíš všiml znechuceného výrazu v mojí tváři, protože se postavil přede mě a vytrhl mi list z rukou, ještě než stačil smeknout. „Nic, co hledáte, milostpaní?“ zeptal se. „Nebojte, mám tu i novinky z jiného soudku.“ Na člověka, který musí žít v podstatě jako tulák a putovat z města do města, působil téměř až počestným dojmem. Šatstvo si udržoval čisté, poznal šlechtičnu od pohledu a ráno se oholil. Vytáhl ze svého vaku štos pamfletů a okázale je přede mnou rozprostřel. Teď jsem místo příběhů o čarodějnictví a zrůdách čelila krvavým činům lidí, neboť titulky odkazovaly k nedávným bitvám mezi králem a parlamentem, včetně jedné, k níž došlo u Marston Mooru, nedaleko Yorku. Začala jsem je odstrkovat, když jeden z nadpisů upoutal mou pozornost. Strašlivá Boží spravedlnost v Yorku.

Všimla si jej i Martha.

„Proboha!“ zaúpěla.

Vyvolávač si její zděšení vyložil jako překvapení.

„Ach, vy jste o těch vraždách neslyšely?“ zeptal se. „To asi nejste zdejší, o těch se ví na celém severu Anglie.“ Jak se rozohnil, přidal na hlasitosti a slova se z něj valila jako voda z protržené přehrady. Netrvalo dlouho a nashromáždil se kolem něj menší dav připravený vyslechnout si dobře známou historku.

„Bylo to vskutku strašlivé léto!“ zvolal vyvolávač. „Yorské nevěstky pronásledovala sama smrt. Jedna vražda následovala druhou, jedna poprava popravu předchozí.“ K mému překvapení najednou přešel do zpěvu a vyprávěl tak příběh Betty MacDonaldové, dívky, která do Yorku přišla za prací, ale skončila u prostituce a dočkala se hrozného konce v pokoji, kde provozovala svoji živnost. Celé to mělo tak blízko k pravdě, že jsem mu ani neměla moc co vytknout.

„Nejhanebnější na tom je,“ pokračoval, „kolik nevinných přišlo o život a kolik vrahů zůstalo na svobodě. A celou tu historii – včetně té písničky, kterou jsem teď zpíval – najdete tady,“ zvedl pamflet tak, aby ho všichni viděli. „A za jednu penci může být vaše.“ Bylo to mistrovské představení. Půl tuctu lidí k němu přistoupilo, aby si pamflet koupili. Zdálo se, že poprava Hester Jacksonové jejich krvelačnost neuspokojila.

Než jsme se s Marthou stihly vymanit z davu, vyvolávač nám zastoupil cestu a podával Martě jednu z knížeček.

„Vy si přece určitě jeden koupíte,“ vybídl ji s úsměvem.

„My o těch vraždách víme,“ odpověděla mu Martha. „Viděly jsme těla.“ Ani přes hluk davu vyvolávačovi neušla ocel v Martině hlase a zarazil se. Chvíli se na nás díval a potom mu došlo, kdo jsme.

„Vy jste ta porodní bába,“ řekl a uklonil se. „Jste lady Hodgsonová.“

Přikývla jsem.

„A vy musíte být její zástupkyně,“ oslovil Marthu. „To vy jste zjistily, kdo ty ženy zabil. Jste slavné až v Londýně!“ Nevěděla jsem, že se zvěsti o těch vraždách donesly tak daleko, ale dávalo smysl, že někdo, kdo ty knížečky nosí na zádech, by se o nich doslechl jako první. Vypadal, že je nadšený z toho, že je v naší přítomnosti, a mě nemohlo nenapadnout, jaká směsice pravdy a výmyslu si do těch jeho krví nasáklých pamfletů našla cestu.

„Milostpaní,“ řekl téměř šeptem. „Měl bych pro vás takový návrh.“

Proti své vůli jsem se k němu naklonila, aby mi jeho následující slova neunikla.

„Zkoušela jste někdy psát?“ zeptal se.

Nadechla jsem se k odpovědi, ale on mě zarazil zdvihnutou dlaní – ještě mi to pořádně neprodal.

„Mám přátele v Papírnické společnosti a ti by za váš popis těch vražd dobře zaplatili. Bylo by lepší, kdybyste vy sama popsala, jak to bylo doopravdy, než nechávat ty domýšlivé pisálky dál psát ty jejich výmysly.“ S nadějí pohlédl na Marthu. „Tak krásné ženě jako vy by se určitě hodilo pár šilinků na věno navíc. Stačí, když mi jen povíte svůj příběh. Můžeme zajít někam do hostince. Klidně bych i zaplatil za víno. Jmenuji se Peter Newcome, jen tak mimochodem.“ Ukázal nám úsměv, o kterém doufal, že působí podmanivě. Obdivovala jsem se jeho troufalosti, ale neměla jsem nejmenší touhu se k těm vraždám vracet.

„To je velice štědrá nabídka, pane Newcome,“ odpověděla jsem. „Ale musíme ji odmítnout.“

Newcome tu zprávu přijal dobře, s novou úklonou. „Pokud byste si to rozmyslely, milostpaní, doufám, že si mě najdete.“

„Nemyslím si, že se to stane,“ odvětila mu Martha za nás za obě. „Už jsme se o tom létě napřemýšlely až moc.“

„Tak dobře,“ řekl. „Když tedy nechcete vyprávět svůj příběh, možná si koupíte příběh někoho jiného.“ Znovu se k nám naklonil a promluvil spikleneckým tónem. „Slyšely jste o čarodějnictví a oběšeních v Suffolku?“

Mimoděk jsem zakroutila hlavou.

„Celé je to tady,“ pokračoval. Ukázal nám další knížečku, tahle se jmenovala Odhalení čarodějnic. Jejím autorem byl Matthew Hopkins a sám sebe nazýval neobvyklým titulem lovec čarodějnic.

„Co je proboha ‚lovec čarodějnic‘?“ zeptala se Martha.

Zakroutila jsem hlavou. Ačkoli jsme se o těch procesech a popravách doslechly – kdo v Anglii ne? – o takové funkci jsem ještě neslyšela.

„A to se právě dočtete v tom pamfletu,“ odvětil Newcome a počastoval nás lišáckým úsměvem. „Ale jednu věc vám řeknu – říká se, že v srdcích čarodějnic vzbuzuje takový strach, že když přijede do města, samy dojdou za soudcem a z vlastní vůle se mu přiznají. Říká se, že už jich popravili stovky. Po té dnešní popravě by mě nepřekvapilo, kdyby k něčemu takovému došlo i tady.“

„Tady v Yorku?“ zeptala se Martha. „Víte to jistě?“

„Jistě?“ zopakoval Newcome. Převracel si to slovo na jazyku, jako by pro něj bylo něčím zhola novým a neznámým. „Kdo může v tak nejisté době vůbec něco vědět s jistotou? Ale tak jsem to slyšel. A jakmile začnou věšet…“ Odmlčel se a já jsem se zadívala k šibenici. Hesteřino tělo se v mrazivém větru trochu pohupovalo. Najednou mi bylo chladno a se zimním počasím to nemělo nic společného.

Pohlédla jsem na Marthu a uviděla, že se jí ve tváři odrážejí stejné obavy, které se zračily v té mojí. Poděkovala jsem vyvolávači za jeho nabídku a pokračovaly jsme v cestě domů. Když jsme odcházely, doléhalo ke mně, jak Newcome vychvaluje svoje pamflety a prodává krev krvechtivému lidu.

Když jsme zatočily na Stonegate, ulici, která nás dovede k domovu, severní vítr fičel proti nám, jako by byl odhodlaný nám strhnout pláště. Přitáhla jsem si ten svůj těsněji k tělu, ale nebylo to k ničemu. Když jsme zabočily z větru do mojí malé uličky, poděkovala jsem Bohu. Ačkoli jsem ve svém domě žila už téměř deset let, stále jsem nevycházela z údivu nad tím, kolik se toho za tu dobu změnilo.

Dlouhou cestu z Herefordu do Yorku jsem vykonala jako mladá vdova – opravdu mi bylo jen dvacet tři let? – zaslíbená Phineasi Hodgsonovi, muži, s nímž jsem se nikdy nesetkala. Jak se ukázalo, Phineas patřil mezi nejneschopnější kupce v celé Anglii, takže jsem od prvního dne našeho manželství až do jeho smrti v roce 1642 strávila většinu svého bdělého času hájením svých statků před jeho pošetilými nápady. Jediné, co mi to manželství přineslo dobrého, byly moje dvě překrásné děti, Birdy a Michael – podle všeho Boží způsob, jak svět uvést do rovnováhy. Michael však zemřel zanedlouho po tom, co přišel na svět, a v následujících měsících navštěvovala můj dům smrt děsivě často. Po Michaelovi si vzala Phinease a několik měsíců potom se vrátila i pro Birdy. Během necelého roku jsme s mojí služebnou Hannah byly jediné, kdo ty strašlivé žně přežil.

To povolání porodní báby mě udrželo nad vodou. Když jsem se bála, že se mě zmocní návaly melancholie, které se o mě pokoušely, vrhla jsem se do práce s veškerou vervou, která mi ještě zbývala. Když byla matka v bolestech, nemohla jsem myslet na vlastní ztracené děti, a přátelství, která jsem jako porodní bába navázala, udržovala naživu mého ducha. Brzy nato se před mými dveřmi objevila Martha a prosila o pozici služebné. Přijala jsem ji a začala ji zaučovat do tajů porodnictví. O několik týdnů později jsme se seznámily se sirotkem Bukem a ten se mi stal něčím jako synem. Ačkoli stále bydlel na Hradě v poručnictví jednoho z dozorců, často se do mého domu chodil najíst nebo strávit noc v posteli s péřovou matrací. I když to ani jeden z nich nevěděl, Martha a Buk, moje nová sestra a syn, začali uzdravovat moji žalem zpustošenou duši.

Když jsme otevřely vstupní dveře mého domu, z kuchyně vyběhla nejnovější členka mojí domácnosti a s rozevlátou zrzavou hřívou mi padla do náruče. „Mamko,“ volala Elizabeth, „Hannah upekla koláčky a už jsou skoro hotový!“

Elizabetina matka byla jednou z těch lehkých žen, které v létě zavraždili, a Elizabeth se potom nastěhovala ke mně. Když přibyla do mého domu, nejdřív vůbec nevěděla, jak mi má říkat. Lady Bridget se mi pro tak malé stvoření zdálo až příliš formální, vhodné spíš pro přátele než pro rodinu. Svojí matce říkala mami a to oslovení jsem používat nechtěla. Řekla jsem jí, ať mě oslovuje, jak se jí zlíbí, a ona to nakonec ustálila na mamko. Nemohlo mi to udělat větší radost. Během prvních pár měsíců se mnou si Elizabeth udržovala bezpečný odstup, protože truchlila za svou matku a za život, o který přišla. Ale postupně se její rány zhojily, a ačkoli jsem ji čas od času stále ještě nacházela v slzách, stávalo se to čím dál řidčeji. Elizabeth nás s Marthou vzala za ruce a odvedla nás do kuchyně, kde Hannah skutečně vytahovala koláčky z trouby.

„Napadlo mě, že po takovém dni budete potřebovat něco sladkého,“ řekla. Hannah se mnou byla už déle než dvacet let a dobře mě znala. Vděčně jsem si od ní jeden z koláčků vzala.

„Můžu jeden dát Cukříkovi?“ zeptala se Elizabeth. Kolem kotníků se jí otíral malý kocourek a žalostně mňoukal. Aniž by čekala na odpověď, odlomila kus svého koláčku a nabídla ho kočce. Cukřík drobek očmuchal, vyhodnotil, že se mu nezdá, a odkráčel v těsném závěsu s Elizabeth, která se jej snažila přimět, aby ho přeci jenom ochutnal. Jakmile Elizabeth opustila místnost, Hannah se na mě vyčkávavě podívala.

„Pověsili ji,“ řekla jsem. „Přesně jak jsme věděly.“

Hannah přikývla a odvrátila pohled. Nešlo o to, že bych já, nebo jedna z nás, měla proti věšení čarodějnic nějaké námitky. Avšak poté, co jsem se s ní ve vězení setkala osobně, jsem si už nebyla jistá, že Hester čarodějnicí byla. Věřit na čarodějnictví je jedna věc. Vidět za ten zločin viset sousedku je však něco úplně jiného.

„Slyšely jsme, že se v Yorku asi brzy rozpoutá hon na čarodějnice,“ oznámila Martha.

„Hon na čarodějnice?“ zeptala se Hannah a ze sklíčené tváře se jí vytratila veškerá krev. Ona ty pamflety o čarodějnických procesech a popravách četla. „V Yorku?“

„Neměla bys být tak hloupá, abys takovým povídačkám věřila,“ okřikla jsem ji možná až příliš ostře. „Už tak se tu ty řeči šíří až moc. Nemusíme k tomu ještě přidávat.“

Hannah přikývla, já jsem však věděla, že se ta zvěst brzy po Yorku roznese i bez její pomoci. Jakmile o něčem věděl vyvolávač, jako by se to hlásalo z kazatelen.

„Je už doma Will?“ zeptala jsem se v touze mluvit o něčem jiném než čarodějnictví a oprátkách.

„Ještě ne,“ odvětila Hannah. „Je u pana Brearyho a prý tam dnes možná zůstane přes noc.“

Will Hodgson byl posledním členem mojí domácnosti od té doby, co se ke mně nastěhoval za okolností podivně podobných těm, jež ke mně přivedly Elizabeth. Jeho otec zemřel násilnou smrtí jen několik dní po Elizabetině matce a tahle sdílená minulost je sblížila.

Všechny čtyři jsme zasedly k večeři a ve světle mnoha svící a v teple krbu jsme dokázaly – alespoň na pár minut – zapomenout na zoufalý zimní chlad a zapudit vzpomínky na Hesteřinu popravu. Při pohledu na Elizabetiny vlasy lesknoucí se ve světle ohně jsem si však nemohla nevybavit příšernou situaci, před níž jsem ji zachránila, a pomodlila jsem se, abych ji dokázala ochránit i v budoucnu.

Jakmile jsme se navečeřely, odvedla jsem Elizabeth nahoru do jejího pokoje a uložila ji do postele. Pomodlily jsme se za město, za krále a za konec války. Ona si k tomu přidala modlitbu za svou matku a poprosila Boha, aby ji ochránil před zimou. Ležela jsem s ní v posteli, dokud neusnula, a ještě i chvíli potom. Někdy ji v noci navštěvovaly zlé sny. Většinou byly o muži, který zavraždil její matku, a probouzela se z nich s křikem. Přišla jsem na to, že když s ní zůstanu i potom, co usne, dokážu ty noční můry zapudit.

Později jsem se odebrala do svojí ložnice, napsala jeden dopis svojí sestřence v Herefordu a druhý správci jednoho z mých tamějších statků a potom jsem se sama uložila ke spánku. Poslouchala jsem, jak mi za oknem kvílí vítr, a děkovala Bohu za teplo a bezpečí, jimiž mě obdařil.

Avšak nedlouho potom potrápila noční můra mě, jelikož můj horečnatý mozek při usínání z kvílení větru udělal smrtelný křik očarovaného dítěte a jeho matky. Probudila jsem se s křikem a vypotácela se z postele, abych si opláchla tvář vodou v zoufalé naději, že si tak ten hrozný sen vyženu z hlavy. Věděla jsem, že spánek se mi bude vyhýbat a ty sny se vrátí, pokud je nějak nezaženu. Zatímco většinu dne jsem se pokoušela na Hesteřiny zločiny nemyslet, teď jsem zavřela oči a snažila se vybavit si je co nejpřesněji. Té noci to pro mě byl jediný způsob, jak dosáhnout jakéhosi pokoje.

Kapitola 2

Cesta Hester Jacksonové na šibenici začala v září předcházejícího roku horečkou jednoho dítěte. Zrovna jsme si užívali ty veselé týdny poté, co letní vedra polevila, ale ještě předtím, než brzký příchod zimy dal všem jasně najevo, že pouze nahrazujeme jedno prokletí prokletím jiným. Když na to teď vzpomínám, měli jsme být moudřejší.

Jednou brzy ráno se u mých dveří objevila Sarah Asquithová, pobledlá a vyčerpaná. Několik měsíců předtím jsem pomohla na svět jejímu synovi, takže jakmile jsem spatřila její výraz, už jsem věděla, že je něco špatně. Pozvala jsem ji k sobě do předpokoje a poslala jsem Hannah pro ječmenový čaj.

„Jde o Petera,“ spustila, ještě než se Hannah stihla vrátit. Slova se z ní řinula, jako by je v sobě dusila celé dny. A tak to nejspíš i bylo. „Má horečku a já jsem vyzkoušela všechno, na co jsem si vzpomněla: růžový olej, roztok topolových poupat… nic nepomohlo.“ V tom jsem jí neměla co vytknout. Sama bych navrhla stejné léky.

„Kojíte ho ještě?“ zeptala jsem se.

Přikývla. „A jedla jsem chladivé pokrmy, ale ani to příliš nepomohlo. Dokonce jsme zaplatili lékaři, aby se přišel podívat. Poslal mě k lékárníkovi pro pelyněk a mořské řasy, ale –“ zakroutila hlavou. Nic nepomáhalo.

„Sarah, chcete, abych ho prohlédla já?“ zeptala jsem se.

„Udělala byste to?“ Uchopila moje dlaně do svých. „Byla bych tak vděčná, milostpaní.“

„Samozřejmě,“ odvětila jsem a společně jsme se vydaly k její farnosti svatého Kříže.

Jak jsme procházely městem, zarmoutily mě změny, které mu přinesla válka. S tím, kolik mužů odešlo bojovat – poháněni buď náboženským zápalem, nebo parlamentářskými verbíři – to vypadalo, jako by se z Yorku stalo město žen a starců. Manželky najednou provozovaly obchody, dcery vykonávaly řemesla a mladé ženy se marně poohlížely po ženiších, než se smířily se životem starých panen. Každou neděli zaplnily kostely modlitby za bezpečný návrat našich mužů, věděly jsme však, že spousta z nich se nevrátí, a jen málo z nás mělo jakékoli iluze o tom, že život po válce bude stejný jako před ní. Ačkoli já jsem svého vdovského stavu nelitovala – manželství s Phineasem by udělalo veselou vdovu z každé ženy – věděla jsem, že jen pár žen má majetkové a rodinné zázemí, díky nimž jsem já mohla vést tak pohodlný život. Osamělé ženy, ať už staré panny, nebo vdovy, vedly životy plné chudoby a strádání.

Farnost svatého Kříže, kde bydleli Asquithovi, ležela v samém srdci Yorku, nedaleko fossgateského mostu. Po deseti letech ve městě jsem už yorské klikaté uličky znala jako vlastní boty, když jsem se sem však přistěhovala, připadaly mi jako bludiště, které vymyslel nějaký šílenec. Říká se, že Londýn je na tom ještě hůř, to si však dokážu jen stěží představit.

Prošly jsme obchodem Asquithových a vyšly do bytu nad ním. William Asquith, Sařin manžel, byl jedním z dodavatelů parlamentních vojsk a od začátku války se mu moc dobře dařilo. Když letní sucha vyhnala ceny potravin ještě výš, plynuly z toho Williamovi další zisky, a tak si zařídili dům vzácným nábytkem a zdi ověsili přepychovými gobelíny. Já jsem však z vlastní kruté zkušenosti věděla, že ačkoli bohatství dodává iluzi bezpečí, smrt se tak snadno odradit nedá. Vždyť co moje statky kdy udělaly pro bezpečí Michaela s Birdy?

Sarah mě zavedla rovnou k pokoji v zadní části domu, kde ležel její syn. Jakmile jsem dítě uviděla, zalapala jsem po dechu, a Sarah vyjekla. Služebná, která seděla na kraji postele a držela dítě za ruku, k nám vzhlédla a propukla v pláč. Vypadal tak bledě, tak nehybně, že jsem věděla, že jsme dorazily příliš pozdě. Přistoupila jsem k postýlce a ohmatala chlapečkovi tvářičky a hrudník, ale nenašla jsem v nich ani teplo, ani dech. Obrátila jsem se k Sarah a ta mi zabořila tvář do krku. Nářek, který v ní narůstal, jsem cítila ještě předtím, než se prodral do pokoje s dost velkou silou na to, aby otřásl trámy. Po chvíli se Sarah odtáhla a lehla si do postele vedle svého syna. Vzala si jeho hlavičku do klína, políbila jej do vlasů a řekla mu, že ho má ráda. Narostla ve mně vlna žalu, a tak jsem pevně sevřela čelisti ve snaze zabránit vlastním slzám, aby se prodraly na povrch, ale bylo to marné. Vytryskly jako povodeň, která si vzala do hlavy, že spláchne všechno, co leží přede mnou, oplakávala jsem smrt Sařina syna, smrt svých vlastních dětí a tolika jiných maličkých, které se Bůh rozhodl pokosit jako obilné klasy. Nevím, jak dlouho jsem s ní zůstala. Sarah poslala služebnou pro Williama, který předtím odešel pro dalšího doktora, a přivolat sousedy. Zatímco jsme čekaly, objímaly jsme se Sarah jak chlapce, tak jedna druhou. Sarah plakala. Já jsem se za ni modlila a přemýšlela jsem, proč by jí Bůh bral jediného syna. Další den jsme děťátko pohřbili a Sarah s Williamem jsem nechala, ať se utěšují navzájem. Té noci jsem se modlila, aby za mnou brzy Sarah přišla se vzrušením a obavami z toho, že zjistila, že pod srdcem opět nosí dítě. Nepovzbuzovala bych ji falešnými sliby, že tentokrát její děťátko přežije – můj vlastní příklad by ta slova usvědčil ze lži – ale udělala bych, co bych mohla, abych její obavy zmírnila. Připomněla bych jí, co by měla jíst a jakým jídlům by se měla vyhnout. S blížícím se porodem bych ji navštěvovala a říkala jí, že to podruhé nebude tak náročné jako poprvé. Říkala bych jí, že z ní bude skvělá matka a že společně uděláme pro její dítě to nejlepší.

Nikdy jsem však nedostala příležitost jí tohle všechno povědět. Dva týdny nato byla Sarah mrtvá.

Když se nad událostmi, které následovaly, zamýšlím teď, nemůže mě nenapadnout, jakému zlu bychom se asi mohli vyvarovat, kdyby mě Sařin manžel k jejímu loži povolal dříve. Hester Jacksonovou by nemuseli oběsit a ke všem těm příšernostem, které se staly potom, by vůbec nemuselo dojít. K čemu jsou však takové plané myšlenky dobré? Možná to byla vůle Boží.

Podle toho, co říkaly Sařiny přítelkyně, zasedli Sarah s Williamem několik dní po pohřbu svého syna k večeři, když Sarah zničehonic přepadla prudká bolest v boku. Ulehla na lože a několik dní se zdálo, že se její stav zlepšuje. Pak se však bolest vrátila a tentokrát ji doprovázelo zvracení a horečka podobající se nemoci, která si vyžádala život jejího syna. Říkala si o vodu, ale bez ohledu na to, kolik toho vypila, nestačilo jí to. Když se jí nafouklo břicho, William povolal lékaře, ten však Sarah nedokázal pomoci o nic víc než malému Peterovi. Tvrdil, že s něčím takovým jako Sařina choroba se ještě nikdy nesetkal a že pochybuje, že je přirozeného původu. A byl to on, kdo – možná proto, že nedokázal najít žádný lék – přišel s tím, že by Sarah mohla být očarovaná.

Jakmile ta myšlenka Sarah a Williamovi v hlavě zapustila kořeny, netrvalo dlouho a začala růst. V zoufalé snaze prolomit kletbu pátrali po protilécích všude, kde to jen šlo. William vyjel za město a někde našel žehnatele, který se pokusil kletbu, již na sobě Sarah měla, zrušit. Žehnatel dělal, co mohl, ale neměl o nic větší úspěch než lékař před ním. Řekl Williamovi, že pokud neodhalí čarodějnici, která Sarah proklela, jeho žena určitě zemře. Sařin stav se nadále zhoršoval a vznášel se nad ní přízrak smrti. S každým dalším okamžikem byl William zoufalejší a pátral v hlavě po jméně někoho – kohokoli – kdo by mohl jeho manželku očarovat.

Pak konečně nalezl odpověď: Hester Jacksonová.

Během předchozího měsíce, zrovna předtím, než Peter onemocněl, byl William u sebe v obchodě, když přišla Hester a prosila ho o trochu jídla. Byla jenom chudá stařena, říkala, a s tím, jak narostly ceny chleba, neměla co jíst. Když ji William poslal pryč, mumlala si Hester něco pod vousy. V tu chvíli nad tím William vůbec nepřemýšlel, avšak vzhledem ke všemu, co se od té doby stalo, byl přesvědčený, že se mu Hester pomstila tím, že očarovala jak Petera, tak Sarah. Kdybychom žili v nějaké vesničce na venkově, William by prokletí mohl zlomit tak, že by spálil pár došků z její střechy, ale Hesteřin dům měl stejně jako spousta domů v požáry vyděšeném Yorku krov krytý taškami. A i takové maličkosti rozhodují lidské životy.

William v zoufalé touze po záchraně svojí ženy šel k smírčímu soudu a obvinil Hester z čarodějnictví. Říká se, že když se čarodějnice dostane do rukou zákona, budou její kletby prolomeny. Nevím, jestli to bylo to, v co William doufal, ale pokud ano, tak ho čekalo zklamání. Hester zcela zapřela, že by byla čarodějnicí, a řekla, že přece nemůže zrušit kletbu, kterou na nikoho neuvalila. Protože William proti ní stál sám, odmítli ji zatknout. Bez sebe strachy a žalem William pospíchal domů jen proto, aby zjistil, že zatímco obviňoval před soudci Hester, Sarah zemřela.

Po smrti manželky a dítěte zůstal William sám se svým hněvem a žalem. Ačkoli to nikdy neřekl nahlas, myslím, že si smrt svojí rodiny dával za vinu. Kdyby Hester Jacksonové neodepřel její ubohou almužnu, byla by Petera a Sarah neočarovala. Nikdo však takovou vinu neunese dlouho a William se zanedlouho rozhodl zkázu svojí rodiny pomstít. Brzy nalezl spojence mezi svými sousedy, kteří tvrdili, že Hester nikdy nebyla spořádanou sousedkou a už delší dobu ji podezřívali z čarodějnictví. Jedna z žen tvrdila, že Hester očarovala její máselnici, a tak teď nemůže tlouct máslo. Další říkala, že Hester tak zkazila její krávu, že přestala dávat mléko. Lidé si vzpomněli, že i Hesteřina matka byla přece odedávna považována za čarodějnici a že její tetu (nebo to byla nějaká jiná příbuzná?) oběsili někdy před dvaceti lety za čarodějnictví v hrabství Lancashire (nebo to bylo v Cheshiru?).

Jakmile byla Hester zatčena, začaly si různé řeči a pomluvy o ní žít vlastním životem a o několik dní později to vypadalo, jako by se v Yorku ani o něčem jiném nemluvilo. A ačkoli se všeobecné mínění možná rozcházelo v několika detailech a někdo občas zapochyboval o některém z těch extravagantnějších obvinění, její vinu jako takovou nepopíral nikdo.

„Slyšela jsem, že ji navštívil ďábel v podobě pohledného mladíka,“ pochlubila se nám s Marthou Hannah jednou večer. „A daroval jí raracha, myšáka Mousniera, aby za ni vykonával zlé skutky.“

Martha se ani nepokoušela potlačit znechucené odfrknutí. „Takže ďábel je teď Francouz? Nebo jenom zaměstnává francouzské myšáky jako rarachy? Jakmile se ty jejich huby vydají na špacír, chovají se lidi v tomhle městě jako banda tupců.“

„Copak my můžeme soudit Satanovy skutky?“ odvětila Hannah, kterou Martino pohrdání urazilo. „Říká se, že když se královna přijela provdat za Jeho Veličenstvo, přicestovala s ní z Francie i tlupa čertů.“

„A ti si s sebou přivezli i svoji vlastní pekelnou myš?“ Martha nevěřícně zakroutila hlavou a odkráčela z místnosti.

Zatímco Martha pomyšlení na to, jak čerti a jejich myšáci přeplouvají Kanál na lodi, mohla zlehčovat, já jsem okamžitě věděla, že jakmile lidé začnou klevetit o pekelných stvořeních a Hesteřině rarachovi, můžu se těšit na návštěvu od smírčího soudce.

Přesně jak jsem čekala, o dva dny později dorazilo předvolání, abych se dostavila na Hrad a vyšetřila Hesteřino tělo kvůli čarodějnickému znaménku. Ačkoli pro mě ta výzva nebyla překvapením, i tak mě to zarmoutilo.

„A vy to uděláte?“ zeptala se Martha.

„Nemám příliš na výběr,“ odpověděla jsem. „Jestli Hester opravdu měla raracha, musela mít i znaménko, ze kterého mu dávala pít. A kdo ho dokáže najít lépe než porodní bába?“

„Mám jít s vámi?“ zeptala se. V jejím hlase jsem slyšela nejistotu. Mojí učednicí se stala, aby se naučila porodnictví, ne proto, aby hledala známky čarodějnictví na tělech stařen.

„Je to součást profese porodní báby,“ odvětila jsem. „Ale pamatuj si tohle: Vyšetření čarodějnice je choulostivá záležitost a musíme tedy postupovat obezřetně. Tolik lidí ve městě je přesvědčeno, že Hester je čarodějnice –“ odmlčela jsem se ve snaze nalézt ta správná slova.

„Že když to čarodějné znaménko nenajdeme, obrátí svůj hněv naším směrem?“ zeptala se.

Přikývla jsem. „Vzhledem k tomu, že se o ní už ví, že je čarodějnice, divili by se, proč jsme to znaménko nenašly. Vždyť tam přece musí být.“

„Ale nás by přece neobvinili, nebo ano?“ zeptala se Martha.

„Ne, to by si nedovolili,“ odvětila jsem se smíchem. „Porodní báby bývají z čarodějnictví obviněny až jako úplně poslední. Kdo má větší důvěru sousedů než ony? Ne, my posíláme čarodějnice na šibenici, samy na ní nekončíme.“

„Takové řemeslo se mi nelíbí,“ konstatovala Martha.

„Ani mně,“ odpověděla jsem. „Ale udělat se to musí.“

„A když to znaménko najdete, pošlete ji na šibenici?“

Zamyslela jsem se. Ještě před několika lety bych se vůbec nezdráhala tuto povinnost splnit. Ale od té doby, co do mé domácnosti přibyla Martha, jsem měla prsty ve smrti více lidí, než se mi chtělo počítat. A ačkoli se žádná z nich nedala považovat za vraždu, moje touha po krvi, dokonce i po krvi viníků, se už dávno nasytila.

„Jestli budu muset,“ odvětila jsem nakonec. Sama jsem ve svém hlase slyšela pochybnosti.

Rozhodla jsem se počkat do rána, než na předvolání odpovím, a té noci jsem prosila našeho Pána, aby mi ten kalich odňal.

K mému překvapení Bůh mou modlitbu vyslyšel. Nadcházejícího rána jsem ještě několik hodin před rozedněním uslyšela, jak mi někdo klepe na dveře. Otevřela je Hannah, a než pro mě stihla nahoru dojít, už jsem se začala oblékat. Existoval jen jeden důvod, proč by ke mně domů někdo přišel takhle brzo.

„Jane Morrisová rodí,“ oznámila mi Hannah a začala mi pomáhat do šatů. „Martha už připravuje potřebné byliny a vaši brašnu.“

„Děkuji, Hannah,“ řekla jsem. „Pošli vzkaz na Hrad, že nebudu moci přijít vyšetřit Hester Jacksonovou. Měli by si sehnat někoho jiného.“ Na okamžik jsem se zastavila, abych Bohu poděkovala za smilování. Kdybych bývala věděla, že přede mě postaví ještě jedovatější dryák, byla bych do svých modliteb tolik horlivosti nevkládala.

S Marthou jsme se mohly bavit jen těch několik minut, které nám zabrala cesta do farnosti svatého Wilfreda, kde Jane bydlela.

„Než jsi přišla do města, už jsem Jane dvakrát odrodila,“ řekla jsem jí. „A nerodí předčasně, takže by to dítě mělo být silné.“

„Byly s těmi dřívějšími porody nějaké problémy?“ zeptala se Martha.

„Vůbec žádné,“ ujistila jsem ji. „Možná bys tentokrát měla ten porod vést ty.“ Martinu tvář rozsvítil úsměv, díky němuž vypadala ještě krásnější než obvykle.

„Doufala jsem, že se zeptáte.“

Jak jsem předvídala, Janin porod proběhl rychle a bez komplikací. Martha si vedla znamenitě.

Další den odpoledne však vyšlo najevo, že když jsem odmítla vyšetřit Hester Jacksonovou, přivolala jsem na město bouři. I když ten průvodní vánek působil docela neškodně, následovaly jej větry a lijáky dost silné na to, aby vyvrátily dosavadní řád a strhly s sebou mnoho životů včetně toho mého.

Seděla jsem s Elizabeth v jídelně a pomáhala jí se psaním, když se otevřely vchodové dveře a podle typického stylu chůze jsem po sluchu poznala svého synovce Willa Hodgsona. Poznala jej i Elizabeth, odhodila brk a odběhla ho pozdravit.

„Elizabeth, máš ruce celé od inkoustu!“ volala jsem za ní, zatímco jsem narovnávala kalamář s inkoustem, který ve svém spěchu převrhla. Will vykřikl předstíraným zděšením, když viděl, jak se k němu Elizabeth blíží, a já jsem je pak našla, jak spolu zápasí ve vstupní hale. Will ji držel za zápěstí, zatímco Elizabeth trvala na tom, že mu nakreslí pod nos inkoustový knír. Od svého příchodu do mého domu si Elizabeth Willa obzvlášť oblíbila a mě nemohlo nenapadnout, že to možná bylo kvůli tomu, že oba osiřeli jen několik dní po sobě. I když je od sebe dělily celé roky, pojila je smrt.

Jakmile jsem Elizabeth odehnala, aby si šla na ty ruce najít škopek s vodou a osušku, Will zvedl svoji hůl z podlahy, kam ji předtím upustil, a přišel mě obejmout. Narodil se s koňskou nohou a celý svůj život se svoje postižení snažil překonat. Ostatní děti se mu samozřejmě nemilosrdně vysmívaly a Will se naučil bránit pěstmi. Když ho kvůli jeho znetvoření zavrhl vlastní otec, zdálo se, že Will směřuje k životu plnému násilí a pitek. Zpět ke spořádanému žití ho obrátily moje snahy, ale hlavně jeho láska k Martě. Ještě mi o své náklonnosti neřekli, ale už jsem toho viděla a slyšela dost na to, abych věděla, že se hodlají vzít, jakmile se Will trochu postaví na nohy.

Takový sňatek se dlouhou dobu jevil velice nepravděpodobně, už jen proto, že Willův otec, Phineasův bratr Edward, by nikdy nedopustil, aby se jeho syn – ať už syn s koňskou nohou, nebo ne – oženil se služebnou. Ale to příšerné krveprolití, které York postihlo minulé léto, v konečném důsledku Willa od takových zábran oprostilo. Tato podivná cesta začala, když se Willův starší bratr vrátil do města po čase stráveném ve válce. Joseph se projevil jako horlivý zastánce puritánské věci s nenasytnou touhou po moci. Jeho návrat vedl ke smrti půltuctu mužů a žen, včetně Edwarda. Když bylo po všem, Joseph vyhnal Willa z rodného domu a chopil se otcova majetku. Ačkoli někteří o Willově provinění pochybovali, nikdo nebyl ochoten se v jeho prospěch vyslovit veřejně. Joseph byl až příliš mocný a bezohledný a poštvat si ho proti sobě by mělo příliš závažné důsledky. Will za svého otce pochopitelně truchlil, ale došlo mu, že ačkoli přišel o majetek, měl teď svobodu sám si vybrat nevěstu.

Willovo postavení ve městě se nečekaně obrátilo k lepšímu, když se o něj po otcově smrti začal zajímat jeho kmotr. George Breary byl přítelem a sokem Edwarda Hodgsona už od doby, kdy byli oba mladí a kdy soupeřili zprvu o náklonnost yorských žen a potom v podnikání a městské radě. Když začala válka, Edward se přiklonil na stranu parlamentu, zatímco George zůstal věrný králi. Navzdory tomu všemu zůstali s Edwardem přáteli, které spojovala láska k Willovi a k Yorku. K mojí neskonalé radosti Georgeovi neušlo, v jak nešťastné situaci se Will po Edwardově smrti ocitl, a přijal ho do svých služeb. V průběhu posledních několika měsíců přenechával George Willovi čím dál větší zodpovědnost za svůj podnik, a dokonce ho i poslal do Londýna nakoupit hedvábí pro obchod se Skotskem. Jestli Willovi štěstí vydrží, mohl by se nakonec vyrovnat mocí bratrovi a vzít si Marthu za ženu. O to jsem alespoň prosila Boha.

Jakmile jsme se s Willem usadili v předpokoji, Martha přinesla tři sklenice a posadila se s námi. Vnější pozorovatel by si o nás musel myslet, že jsme opravdu podivná rodinka – šlechtična, její zástupkyně a služebná a synovec s koňskou nohou – ale náklonnost, již jsme k sobě navzájem cítili, veškerou podivnost překonávala.

„Tak nám řekni nejnovější klepy z města,“ vybídla ho Martha. Do hlasu se jí vkradl zlomyslný podtón, ten však Willovi, který občas propadal návalům nabubřelosti, úplně ušel.

„Nejsou to klepy,“ namítl Will, „jsou to zprávy.“

Martha a já jsme dostaly záchvat smíchu a Will se k nám připojil, jakmile mu došlo, že si z něj Martha vystřelila. Chvíli jsme si povídali o městských záležitostech, a jen co jsme vyprázdnili sklenky, stočil Will konverzaci zpět k vážnější věci.

„Slyšely jste to o Hester Jacksonové?“ zeptal se nakonec. „Joseph se ujal vedení vyšetřování. Porodní bába, kterou povolali místo vás, objevila něco, čemu říkala ‚ponejvíc nepřirozené a zlovolné znaménko‘.“

„Chudák ženská,“ okomentovala jsem to. Teď už se zdálo, že je její oběšení nevyhnutelné.

„To ještě není všechno,“ pokračoval Will. „To vyšetření provedla Rebecca Hookeová.“

Sevřel se mi žaludek, neboť jsem nade všechny pochybnosti věděla, že se město pro mě a moje blízké najednou stalo mnohem nebezpečnějším místem.

Table of Contents

Kapitola 1

Kapitola 2