Kathryn Taylor

PANSTVÍ DARINGHAM HALL – NÁVRAT

Originální název:

DARINGHAM HALL – DIE RÜCKKEHR

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2015 by Bastei Lübbe AG, Köln

Translation © Tomáš Butala 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7375-1

Pro Erika.

Bez tvojí pomoci by se můj sen nestal skutečností.

Prolog

New York

Když se dveře výtahu otevřely a Ben vyšel z kabiny do široké chodby, zaplavil ho pocit, jako kdyby se vracel domů. Nevěděl, kolikrát už kráčel po leštěném tmavém mramoru k recepci na konci chodby, ale každopádně to bylo již tolikrát, že už ani nevnímal podsvícené firemní logo Sterling & Adams Networks, které se skvělo na stěně za recepcí. Nyní ho však viděl, upřeně se na něj díval jako na něco, co sice poznává, ale hledí na to s novým vnitřním odstupem.

Samozřejmě to stále byla jeho firma a Ben byl hrdý, že to Peter a on dotáhli tak daleko, že si mohli dovolit zaměstnance a sídlo firmy v desátém patře luxusní kancelářské budovy na Dolním Manhattanu. Ocitnout se tady po tak dlouhé době však bylo jiné, než očekával. Anebo se možná on sám…

„Pane Sterlingu!“ Mladá Asiatka za recepcí vyskočila překvapením ze židle, když Bena poznala. Peter jeho příchod evidentně neohlásil.

„Dobrý den, Chen Lu,“ pozdravil ji, když ji míjel, a jeho pokynutí ji probralo ze zmatenosti.

„Vítejte zpátky!“ zavolala za ním se zářivým úsměvem, zatímco pokračoval skleněnými dveřmi ke kancelářím vedení firmy.

Všechno bylo přesně jako dřív, fotky jeho a Petera při přebírání ocenění, moderně vybavená místnost před jejich kancelářemi. A přesto to Benovi najednou přišlo podivně cizí.

„Bene!“ Sienna Walkerová seděla u svého psacího stolu a na rozdíl od Chen Lu s jeho příchodem asi počítala, protože se vůbec nedivila. Její úsměv však působil zdrženlivě, což zřejmě znamenalo, že ji Peter informoval, proč je Ben tady.

Sienna se už chystala něco říct, ale Ben chtěl nejdřív vyřídit rozhovor se svým společníkem a ukázal na Peterovu kancelář.

„Je tam?“ zeptal se stručně.

Sienna přikývla a on zaklepal na dveře, načež vstoupil do další místnosti.

Peter seděl za svým širokým psacím stolem, skoro úplně ukrytý za dvěma monitory a stohy papírů a složek, které se kupily všude po stole. Další důvěrně známý výjev, až na to, že na Peterově tváři nebyl úsměv a on se ani nechystal vstát. A navíc ten chaos na stole nebyl zdaleka tak velký, jak na to byl Ben zvyklý.

„Tys tu uklízel,“ konstatoval s údivem.

„A tys přišel o rozum,“ odsekl Peter popuzeně a teprve teď se vzepřel z kancelářské židle. Se vzteky sršícíma očima se naklonil nad stůl. „Jen aby to bylo od začátku jasné – odpověď stále zní: Ne!“

Ben se zhluboka nadechl. Věděl, že se Peter bude vzpouzet a docela to chápal. Neměnilo to však nic na tom, že se jeho přítel bude muset smířit s jeho rozhodnutím.

„Já tě neprosím o dovolení, Petere,“ připomněl mu. „Moje rozhodnutí platí.“

Peter chvíli mlčel a potom zavrtěl hlavou. „Může za to ona, že? Ta veterinářka! Pomotala ti hlavu a ty nedokážeš normálně myslet!“

Ben pomyslel na Kate, která na něj čekala v jeho bytě, a mimoděk si povzdechl. „Dokážu myslet velice dobře, Petere, věř mi. A vím taky, že je to pro vás trochu náhlé. Přesto ale…“

„Trochu náhlé?“ přerušil ho Peter rozčíleně a svalil se znovu na židli, jako kdyby ho nechtěly nést nohy. „Trochu náhlé? To myslíš vážně? Zatraceně, Bene, ještě v neděli jsi mě přesvědčoval, že už se nemůžeš dočkat, až vypadneš z Daringham Hallu a od Camdenových. Už jsi nechtěl se svou nóbl anglickou rodinou nic mít a už jsi skoro seděl v letadle do New Yorku. A o pár hodin později mi oznámíš, že sis to rozmyslel a hodláš zahodit všechno, co jsme budovali celé roky, abys všechny svoje peníze nasypal do staré zříceniny, která je na pokraji bankrotu! Promiň, parťáku, ale to není jenom náhlé, nutí mě to dokonce pochybovat o tvém duševním zdraví!“

Vyčítavě hleděl na Bena, který jeho pohled navenek netečně oplácel.

Když to Peter shrnul tímto způsobem, znělo to opravdu bláznivě. A naprosto nerozumně. Neexistoval žádný důvod to udělat, ale zato bylo mnoho důvodů, proč to neudělat, toho si byl Ben vědom. Protože i když Camdenovi byli jeho rodinou, matka jeho otce se postarala o to, aby se nikdy členem této rodiny nestal. Stále kvůli tomu zuřil a nyní se mu vlastně nabízela perfektní příležitost k pomstě, protože rodina stála před krachem. Mohl by jen v klidu přihlížet, jak se Daringham Hall finančně hroutí. Rozhodl se však – navzdory veškerým vnitřním varováním – že Camdenovým pomůže.

„Neodradíš mě od toho, Petere, ať řekneš cokoliv,“ odpověděl a dál snášel vyčítavý pohled svého přítele. „Prostě to udělám.“

„Nemůžeš mě v tom ale nechat samotného,“ protestoval Peter a Ben v jeho hlase zaslechl známky paniky. „Tohle všechno tady bez tebe nezvládnu.“

Na tento argument Ben nepřistoupil. „To není pravda. Uzavřením smlouvy se Stanfordem jsi právě dokázal, jak dobře to zvládneš. A pokud chceš přesto mít zase společníka, naber na palubu někoho jiného. Nejsi odkázaný jenom na mě.“

Ben si uvědomoval, jak tvrdé je stavět Petera tímto způsobem před hotovou věc. On však nebyl typ, který by chodil kolem horké kaše. A v tomto případě nebylo žádné kompromisní řešení.

„Já to věděl.“ Peter poraženecky zakvílel, protože znal Bena jako nikdo jiný na světě a věděl přesně, kdy Ben něco myslí doopravdy vážně. „Proč?“ zeptal se a zavrtěl hlavou. „Vysvětli mi to, Bene. Proč jdeš kvůli těm Angličanům do takového rizika?“

Ben pokrčil rameny, protože si nebyl jistý, jestli jeho přítel bude chápat jeho motivy. Ty přitom byly úplně prosté.

„Protože chci zjistit, jestli to zvládnu.“

Vzpomněl si na to odpoledne před dvěma dny, když se vrátil z letiště na Daringham Hall – zpátky ke Kate, které se nakonec nedokázal vzdát. Nevěděl, proč s ní bylo všechno jiné než s ostatními ženami, které prošly jeho životem, ale představa, že by ji už neviděl, se prostě nedala vydržet. Chtěl být s ní a v jeho představách pro to existovalo jen jedno místo: New York.

Když ale stál ve zlatém odpoledním slunci před stájí Daringham Hallu a držel Kate v náručí, došlo mu, že ona se nemůže ke svému životu v Anglii jednoduše otočit zády. A zničehonic si uvědomil, že on je na tom podobně. Z toho důvodu si dokázal celkem snadno odpovědět na otázku, jestli má doopravdy vsadit svůj veškerý majetek na záchranu Daringham Hallu. Ve skutečnosti vůbec nechtěl odejít, jak to celou dobu zarputile tvrdil, ale chtěl zůstat a postavit se výzvě, která se jevila tak nemožně obtížná.

Možná se mu nepodaří statek zachránit, ale za pokus to stálo. Jistě, riskoval přitom svůj majetek, ale peníze pro něj nikdy nebyly nejdůležitější. Chtěl se prostě znovu přesvědčit o svých schopnostech, chtěl zase cítit tu energii jako tenkrát, když spolu s Peterem bez startovního kapitálu a jenom s nápadem a spoustou elánu prakticky vydupali firmu ze země. Chtěl zjistit, jestli je zase schopen takového výkonu. A svým způsobem chtěl něco dokázat jak sobě, tak Camdenovým. Totiž to, že k nim doopravdy patří a že má význam nosit titul, který mu po smrti jeho dědečka připadne. Že si zaslouží být baronetem z Daringham Hallu.

Myslel na výraz zoufalství ve tváři Ralpha Camdena, když ho viděl naposledy. Postarej se o to, Bene, prosím. Bylo to poslání, a i když to Ben dlouho nechtěl uznat, nesměl poslední přání svého otce jen tak ignorovat.

„A kromě toho jsem to slíbil Ralphovi.“ Pokrčil rameny. „Chci tuhle rodinnou záležitost vyzkoušet.“

Nebylo pro něj snadné to uznat a očekával, že se Peter, který taky nebyl zrovna rodinný typ, tak nanejvýš znechuceně ušklíbne. Peter si ho však jen měřil a Benovi to přišlo, jako kdyby na vteřinu zahlédl v jeho očích porozumění. To však bylo okamžitě vystřídáno skepsí.

„A jak si to všechno představuješ? Jak to proběhne?“

Ben dlouze vydechl. „To už jsem ti přece říkal: prodám ti svůj podíl ve firmě – za dobrou cenu, samozřejmě. Zároveň se zbavím bytu, o to se co nejrychleji postará makléř. Těmito penězi splatím úvěr, který banka vyžaduje zpátky, a Camdenovi na mě za to přepíší statek.“

„A co s ním budeš dělat?“ zeptal se Peter popuzeně. „K čertu, Bene, to jejich podnikání je skoro na dně!“

„Jistě. Mám ale v plánu postavit ho na nohy – a už taky vím jak.“ Tento plán v něm zrál od chvíle, co věděl, jak zlé je to s financemi panství. Akorát to jen chvilku trvalo, než sám sobě přiznal, že to bude on, kdo tento plán zrealizuje. „Bude potřeba pár věcí překopat, ale já tam vidím celkem potenciál.“

Peter zvedl obočí. „A Camdenovi s tím souhlasí?“

„Nemají na vybranou. Pokud Daringham Hall nepřevezmu, půjde do dražby.“ Ben pokrčil rameny. „Myslím, že než aby ho přenechali někomu cizímu, budu pro ně lepší alternativou já.“

„Tohle není žádná alternativa, Bene, to je bláznovství,“ protestoval Peter. „Chceš Daringham Hall ozdravit? Jak? Taková památkově chráněná věc je jako černá díra na peníze.“ Odfrkl si. „Sakra, Bene, prober se! Ty nejsi nějaký velkostatkář, ty jsi podnikatel a poslední, co potřebuješ, je taková koule na noze. Tohle nevyjde a tobě nakonec zůstanou jen prázdné ruce.“

Ben chvilku zaváhal a nikoliv poprvé ho napadlo, jestli tohle riziko nepodceňuje. Bylo to opovážlivé, toho si byl vědom, a kdyby selhal, mohlo to mít závažné následky nejen pro něj, ale i pro Camdenovy. Jenomže on zvládl prakticky všechno, do čeho se kdy pustil. Tak proč by měl právě teď selhat?

„Prostě mě vyplatíš a potom uvidíme,“ řekl nesmlouvavě.

Peter dlouze mlčel a Ben viděl, jak zápasí sám se sebou. Nakonec však přikývl

„Dobrá, ty paličatej parchante,“ zavrčel. „Udělám, co po mně chceš. Ale jen s jednou podmínkou.“

Ben, který se už chystal s úlevou usmát, zase zvážněl a vyslechl si překvapivý návrh svého přítele.

***

Kate stála u obrovského okna v obývacím pokoji a dívala se na Central Park. Benův byt se nacházel v desátém poschodí a za jiných okolností by z tohoto nádherného výhledu na koruny stromů, které se již začínaly podzimně zbarvovat, byla nadšená. Na to však momentálně byla příliš nervózní, takže se odvrátila od okna a šla zpátky k širokému, úžasně pohodlnému koženému gauči, který byl srdcem obývacího pokoje. Pokoj byl zařízen velice moderně – stejně jako zbytek bytu – všechno luxusní a zároveň pohodlné, strohý nábytek a pár vybraných doplňků. Ben se zmiňoval, že si na to objednal bytovou architektku a výsledek se Kate líbil. Doopravdy. Ale stejně…

Kate by nedokázala popsat slovy, co jí vlastně vadí. Nebyl to ten byt jako takový, ale spíš okolnost, jak nápadně se liší od jejího malého domku v Salter’s Endu. Nebo od Daringham Hallu s jeho starožitnostmi a tradicemi, kam se s ní Ben chtěl nastěhovat, jakmile se vrátí do Východní Anglie. Bude se tam cítit opravdu dobře, když je zvyklý na prostředí, jako je toto?

Nesměla o tom moc přemýšlet, protože jinak by se vrátil strach, který ji přepadal každou chvíli, co Ben před dvěma hodinami vyrazil na schůzku s Peterem.

S povzdechem zase vstala a vrátila se k oknu. Kde byl tak dlouho? Bylo to dobré znamení, že se jeho rozhovor s Peterem tak protáhl, nebo to znamenalo, že má potíže.

Samozřejmě budou potíže, pomyslela si. Peter reagoval na Benovo rozhodnutí zůstat ve Východní Anglii velmi popuzeně. Jistě se svým názorem nebude tajit ani při osobním rozhovoru. Peter chtěl za každou cenu zabránit tomu, aby Ben opustil firmu, takže jistě udělá cokoliv, aby ho od toho odradil.

Kate si objala paže a zamnula si je, protože jí najednou byla zima.

A co když si to Ben nakonec ještě rozmyslí? V tom případě by s ním mohla zůstat jen tehdy, kdyby se přestěhovala do New Yorku. Byla k tomu sice odhodlaná, kdyby to bylo nutné – zvěrolékaři přece najdou uplatnění všude, takže by si tu práci našla. Zatímco však shlížela na obrovské město s několika miliony obyvatel, přiznala sama sobě, jak náročná změna by to byla. A stejné to muselo být pro Bena. Jejich dva životy jednoduše neměly žádného společného jmenovatele. Jeden z nich bude muset opustit všechno, co znal a miloval – bez záruky, že to nakonec bude fungovat…

Uslyšela šramot od vchodových dveří a otočila se. Pospíchala do chodby a viděla, jak Ben vchází do bytu.

„Tak co? Co Peter říkal?“

Ben hodil klíč do malé misky na komodě vedle dveří. Pak Kate objal a přitiskl ji k sobě.

„Odkoupí můj podíl,“ odpověděl, ale neusmíval se tak zářivě, jak by očekávala.

„Prostě jen tak?“ vyzvídala. „Jak Petera znám, tak ti musel pořádně zatopit, je to tak?“

Ben si povzdechl. „To tedy zatopil, to mi věř.“

„Nakonec to ale překousnul a souhlasil?“ Kate napjatě sledovala jeho výraz a měla dojem, že se snaží vyhnout jejímu pohledu. Pak se ale zase usmál, tentokrát docela vesele.

„Tys o tom snad pochybovala?“

„Ne.“ Kate mu ovinula paže kolem krku a prohlížela si ho: jeho tmavě blond vlasy, jeho výrazné rysy a kouřově šedé oči, v nichž se topila od samého začátku. Byla do něj nekonečně zamilovaná a moc ráda by se těšila, že jejich společné budoucnosti nestojí už nic v cestě. Přesto ze sebe nedokázala setřást pocit, že riskuje příliš mnoho.

„A chceš to doopravdy udělat?“ Musela se stále ujišťovat, protože to byl tak obrovský krok. „Jsi si úplně jistý?“

V Benových očích se mihnul nějaký stín, který na okamžik zachmuřil jeho výraz. Když už si říkala, co to znamená, zase se usmál a vzal ji do náručí.

„A jsi si ty úplně jistá, že to se mnou chceš zkusit?“ zeptal se otázkou, a zatímco spokojeně přikyvovala, blesklo jí hlavou, že jí zůstal dlužen odpovědi.

Potom se k ní ovšem sklonil, a když se jejich rty setkaly, zapomněla na tichou pochybnost, která se jí vkrádala na mysl. Přimkla se k němu s dlouhým vzdychnutím a rozhodla se, že nebude podrobně zkoumat každé jeho slovo.

Musíme jen držet pospolu, pomyslela si a náruživě opětovala jeho polibky. Pak se nic nemůže pokazit.

1

Východní Anglie, o šest měsíců později

„Tohle už ne, zatraceně!“ Benův hlas zněl tak zlostně, až majordomus Kirkby ustrnul uprostřed pohybu. I Kate, která zrovna v tu chvíli vešla do pracovny, se překvapeně zastavila.

„Takže nechcete čaj?“ zeptal se Kirkby dotčeně, ale stále zdvořile a nebyl si jistý, zda má šálek s čajem postavit na desku stolu, jak se k tomu právě chystal.

„Cože?“ Ben s nepřítomným výrazem odložil mobil a vypadalo to, jako by si ostatních v místnosti všiml až teď. „Ne. Tedy ano, samozřejmě. Omlouvám se, Kirkby, nemyslel jsem vás.“

Mohutný majordomus lehce přikývl a servíroval čaj. Potom se otočil na Kate. „Mám přinést šálek i pro vás?“

„Ne, díky,“ odmítla Kate s úsměvem, a zatímco se Kirkby tiše klidil z pracovny a zavřel za sebou dveře, popošla směrem k Benovi ke psacímu stolu.

„Myslel jsem, že jsi ještě v ordinaci.“ Ben s pokrčeným čelem pohlédl na hodiny na krbové římse. „Jsou teprve čtyři. Skončilas dřív?“

Kate přikývla. „Už se tam nic nedělo a já se taky potřebuju podívat na Devila.“

Když padlo toto jméno, Ben obrátil oči v sloup. „Kate, toho koně nenapravíš ani ty. To je jasná ztráta času – a nebezpečná k tomu.“ Povzdechl si. „Opravdu bych byl nejradši, kdybys ho nechala, kde byl.“

„Tak to jsem nemohla,“ odporovala Kate. Nikdy neměla srdce, aby odmítla tuláky, které jí lidé přivedli. Obvykle to byli psi a kočky, které k sobě na nějakou dobu přijímala, dokud se pro ně – snad – nenajde nový domov. Jelikož však měla teď, když bydlela na Daringham Hallu, k dispozici i stáje, přibyl nedávno k jejím chovancům také jeden černý plnokrevník. Kate ho převzala ze špatných podmínek a teď s ním trpělivě pracovala, protože byl naprosto zdivočelý a reagoval agresivně, když měl pocit, že je zahnaný do kouta. Byla si však jistá, že s pořádnou dávkou tréninku se z něj může stát dobrý jezdecký kůň a první malé úspěchy se již dostavovaly.

„Už zase pomalu začíná důvěřovat lidem,“ prohlásila trochu pyšně. „Když jsem u něj byla posledně, byl už úplně klidný a nechal se dokonce i trochu pohladit.“

Ben si odfrkl napůl podrážděně a napůl pobaveně. „Já bych se od tebe taky nechal pohladit. Kdyby bylo po mém, mohla bys svůj čas trávit raději se mnou.“

Byl to oprávněný povzdech, protože s volným časem byl skutečně problém. Momentálně se totiž během dne vídali jen tak letmo mezi dveřmi. Kate chodila do ordinace, bývala také často v terénu a Ben měl práce nad hlavu s vedením statku, takže jim často zbývala jen společná snídaně a pár hodin večer, kdy mohli být spolu. A někdy dokonce ani tohle ne, protože práce na opravách Daringham Hallu a plánování ozdravení statku držely Bena natolik v poklusu, že často musel pracovat až do noci.

I nyní se zabýval nějakým psaním, které ho evidentně znepokojilo, protože do něj dál podmračeně hleděl. Kate obešla stůl, nahlédla mu přes rameno a poznala, že se jedná o fakturu od nějakého řemeslníka na děsivě vysokou sumu.

„Tohle musíš zaplatit za rekonstrukce v prvním patře?“ zeptala se polekaně.

Přikývl. „Jak se zdá, člověk si musí připlatit, když chce renovovat pokoje v památkově chráněném domě. A to ještě není to nejhorší.“ S povzdechem odložil papír do přihrádky a Kate cítila, jak se jí svírá žaludek. „Stalo se něco?“

Ben se zaklonil v křesle. „Ne. Právě naopak. Bohužel se neděje vůbec nic,“ prohlásil otráveně. „Dodávka střešních šindelů, na které čekáme už i tak dlouho, má další dva dny zpoždění. A elektrikář, který měl přijít dnes, mi právě psal a odbyl mě na začátek příštího týdne. To už je podruhé, co posouvá termín. Jestli to takhle půjde dál, budeme muset oslavit otevření kavárny pod širým nebem a při svíčkách.“

„Ale ne!“ Kate položila ruce na Benova ramena a začala je jemně masírovat, rozháněla napětí jeho svalů. Tyhle zprávy však skutečně byly všechno, jen ne dobré.

Kavárna, jak tomu říkal Ben, právě vznikala vedle stájí ve stodole, kterou k tomuto účelu nákladně přestavěli a rozšířili. Od prvního května, tedy za nějaké dva týdny, tam budou moct sedávat a nakupovat návštěvníci panského domu. Přípravy běžely na plné obrátky a tyto prodlevy byly skutečně velice nepříjemné. „Nemůžeš to zadat někomu jinému?“

„Nic bych neudělal raději,“ odpověděl Ben. „Jenže ty šindele jsou dávno zaplacené, a než bych všechno zrušil, do otevření bychom to nestihli. A sebrat tu elektrikářskou zakázku firmě Aldrich & synové by taky nebylo šťastné. Rupert říkal, že působí v Salter’s Endu už třetí generaci.“

Kate mohla informaci od starého baroneta jenom potvrdit. „To je pravda. Kromě toho se Sam Aldrich hodně angažuje v církevní obci. Je to dobrý přítel otce Mortona.“

Ben si povzdechl. „Přesně z toho důvodu si Rupert myslí, že není rozumné ho vykopnout. Tvrdí, že bych si tak mohl znepřátelit lidi, a jelikož potřebujeme do kavárny hodně personálu, nebylo by to asi vážně moc prozíravé.“ Pokrčil rameny. „Když nad tím ale tak přemýšlím, mohl bych toho nespolehlivého chlapa vyhodit tak jako tak. Moje pověst ve vesnici už nemůže být o tolik horší.“

Prohlásil to jen tak mimochodem, ale Kate věděla, že to nebere na lehkou váhu, tak jak předstírá. Jeho náročná pozice nového šéfa na Daringham Hallu ho tížila. Mnoho lidí „Američanovi“ nevěřilo a sledovali všechno, co dělal, s velkou skepsí. Neustále narážel na drobný odpor a Kate cítila, jak ho tento stav začíná deptat.

Ben přitom už dosáhl velkých úspěchů. Od té doby, co převzal vedení, jako by Daringham Hall procitl ze sna. Dřív rodina otevírala panský dům návštěvníkům pouze v létě každý druhý čtvrtek v měsíci. Nyní snad denně přijížděly autobusy s turisty, kteří si chtěli prohlédnout zpřístupněnou část domu. A mělo jich být ještě víc. Ben měl v plánu udělat z panského domu jakousi atrakci, která by návštěvníkům nabízela víc než starý nábytek a hezké obrazy. Pomalu přeorientovával zemědělství statku na bio produkty. Ty měly tvořit nejen základ jídel v kavárně, ale později měly jít na prodej přímo ze dvora. V opravované stodole pro tyto účely vznikal obchod, který měl mít v sortimentu kromě potravin také výrobky uměleckých řemesel a místní víno. Už nyní se prodávalo v přestavěné místnosti v přízemí domu a za dobrého počasí i venku. Zatím se však jednalo hlavně o improvizaci a Ben se nemohl dočkat zprovoznění kavárny. Kromě toho dlouhodobě plánoval poskytovat ubytování a pořádání svateb a jiných komerčních událostí, aby byl dům co nejefektivněji vytížen. Kate věděla, že Benovy záměry Daringham Hallu prospívají, ale nesly s sebou samozřejmě i změny, které nesklízely pozitivní ohlas zdaleka u všech.

„Musíš lidem dopřát trochu času, aby si zvykli na novou situaci,“ řekla. „Nakonec budou všichni vděční za to, co tady děláš.“

Ben zabručel cosi nesrozumitelného, co neznělo, jako kdyby jí dvakrát věřil. Sáhl po Kate a stáhl ji k sobě na klín, což s tichým vyjeknutím dovolila.

„Pokud jste mě přišla povzbudit, slečno Huckleyová, tak bych věděl o jiné, velmi efektivní metodě, jak toho můžete dosáhnout,“ poučoval ji s úsměvem a Kate cítila, jak jí zrychluje srdce.

„Ach, vážně?“ Se zářivým úsměvem mu zahákla ruce kolem krku. „A o jakou metodu by se mělo jednat, pane Sterlingu?“

Místo odpovědi ji k sobě ještě těsněji přivinul, vsunul jí prsty zezadu do vlasů a hladil její citlivé místo na zátylku. Byl to docela lehounký dotyk, ale i ten jí vehnal do zad slastné zamrazení.

„Však ty víš,“ škádlil ji, a když se jejich rty potkaly, nechala se Kate velice ráda strhnout k líbání a zapomněla na chvíli, kde je. To jí však o chvilku později nešetrně připomnělo zvonění telefonu.

Ben se s tichou kletbou vysmekl z jejího objetí a sáhl po telefonu.

„Ano?“ zabručel neochotně, takže by se Kate vůbec nedivila, kdyby volající raději rovnou zavěsil. Chtěla vstát, aby Bena nechala při telefonování o samotě, ale on si ji podržel na klíně. Zůstala tedy sedět a rozhlížela se po místnosti, která předtím sloužila jako pracovna Benovu otci Ralphovi.

Nábytek byl tentýž jako dřív a ani jinak se skoro nic nezměnilo. Ben v podstatě vyměnil pouze elektroniku. Místo letitého počítače, který používal Ralph, stál na psacím stole moderní desktop a rovněž telefon byl nový. Pak také ze stolu zmizely zarámované fotky Davida a Olivie. Ben je však novými nenahradil a ani jinak tu nebyly věci, které by mu patřily. Na psacím stole ležely jenom papíry a složky a Kate to najednou připadalo hrozně neosobní. Skoro to působilo, jako by se Ben chtěl vyhnout tomu, aby pokoji vtiskl vlastní charakter. A v jejich společných prostorách tomu bylo také tak. Ona sama si při stěhování přivezla z domu nějaké věci – pár kusů nábytku, pár památečních věcí a obrazy, které pro ni byly důležité. Ben však zřejmě nic takového nevlastnil…

Potom zavěsil a Kate si uvědomila, že se natolik zahloubala do svých úvah, že ani nepochytila důvod toho telefonátu. Ustaraně na něj pohlédla.

„Další špatné zprávy?“

Ušklíbl se. „Dokonce moc špatné. To byla architektka. Na staveništi je nějaký problém s plánovanou dispozicí. Mám tam jít a podívat se na to osobně.“

„No jo,“ vydechla Kate rezignovaně. „V tom případě odložíme povzbuzení na později.“

Vstala, a když se postavil i Ben, přitáhl si ji ještě jednou k sobě.

„Ale nezapomeň,“ řekl a políbil ji, až jí změkla kolena. Potom ji s lítostivým výrazem propustil, posbíral chvatně nějaké papíry a založil je do desek.

„Mimochodem je tu i jedna dobrá zpráva,“ prohlásil, když už byli u dveří. „Dnes ráno se ozvala ta paní z filmové produkce. Pošle sem člověka, který si ještě jednou všechno podrobně prohlédne.“ Zazubil se. „Stále jsme tedy ještě ve hře.“

„Tak to je paráda!“ zvolala Kate nadšeně. Ben byl v kontaktu s jednou televizní stanicí, která zvažovala Daringham Hall jako lokaci pro chystaný film. Do užšího výběru sice postoupila i další panská sídla a zdaleka nebylo nic rozhodnuto, ale v každém případě mohli dál doufat.

„Ano, to je,“ přisvědčil Ben. „Nicméně Timothymu a Olivii se jistě nebude zamlouvat, pokud to vyhrajeme. Nejenom turisti, ale ještě ke všemu filmový štáb, který se motá po domě – to s nimi budu muset jistě dlouho mluvit, abych jim vysvětlil, že Daringham Hall nutně potřebuje každý zdroj příjmů. Ti dva si zřejmě stále ještě myslí, že to půjde bez jakýchkoliv omezení.“

Kate by ráda nesouhlasila, jenže on měl naprostou pravdu. Jeho strýc se vehementně vzpíral proti plánovanému turistickému centru, protože se obával, že příliš mnoho návštěvníků zničí kouzlo Daringham Hallu, a jistě tedy nebude nadšený ani z filmařů. A rovněž Olivia dělala při každé příležitosti obstrukce a ke každému Benovu návrhu měla nějaké připomínky. Kate si někdy říkala, jak si dokáže zachovat takovou trpělivost.

Přesto si však nechtěla kazit radost z té dobré zprávy a mávla jenom rukou. „Ale co. Jakmile si tu začnou podávat kliku hvězdy, budou všichni nadšením bez sebe – a Olivia ze všech nejvíc. Pak tě budou zbožňovat, uvidíš.“

Ben zkřivil rty do něčeho, co s trochou shovívavosti mohlo projít jako úsměv. „Mně by stačilo, kdyby mě jenom nechali dělat moji práci. Zbožňovat mě nemusí,“ řekl a v jeho hlase zazněla taková odtažitost, že Kate píchlo u srdce.

Ben nemluvil rád o svých pocitech, to už dávno věděla, a velkým obloukem se vyhýbal tématu láska. I v jejím případě. Ovšem, žili spolu a vlastně jim to klapalo. Nikdy ale neodpověděl, když mu řekla, že ho miluje, a nikdy také nemluvil o společné budoucnosti, vždycky jenom o „tady a teď“. Kate to občas zneklidňovalo, ale utěšovala se myšlenkou, že jen potřebuje trochu víc času, aby se vůči ní úplně otevřel. Tohle byla koneckonců jediná věc, která vrhala stín na jejich štěstí, a nakonec se jistě poddá i tohle.

Doprovodila Bena dolů do velké haly.

„Mám tě hodit do stáje?“ zeptal se, ale Kate zavrtěla hlavou a ukázala na průchod směrem do kuchyně, odkud se ozývaly rozčílené hlasy. Pokud se nepletla, patřily kuchařce Megan a Ralphově vdově Olivii, které se právě hlasitě hádaly.

„Díky, ale myslím, že se raději půjdu podívat, co se tam zase děje,“ prohlásila a políbila Bena na rozloučenou. Potom se vydala do kuchyně, ale ještě než dorazila ke dveřím, málem se srazila s uplakanou služebnou.

„Alice?“ Kate dívku chytila za loket, dřív než kolem ní stačila proklouznout. „Co se děje?“

„Paní Camdenová nás…“ Alice vzlykla a musela začít znovu, aby dokončila větu. „Právě nás všechny vyhodila!“

Table of Contents

Prolog

1