Cecilie Enger

MATČINY DARY

Originální název: Mors gaver, vydáno u Gyldendal, Norsko 2013

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Gyldendal Norsk Forlag AS 2013

Translation © Alice Týnská 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7359-1

Věnováno Olovi a Eirin

Snad odevšad kynou nám na znamení,

při zvratu zaúpí: Ucti památku!

Všední den, jenž odvane a již není,

stane se darem, jímž nebyl zpočátku.

Rainer Maria Rilke

1

Dlouhou dobu jsem byla připravená na to, že ten den jednou přijde, ale až někdy ve vzdálené budoucnosti. Nastává v sobotu 13. listopadu 2010, nízké bělavé slunce se třpytí za stromy u krajnice a nad fjordem se vznáší mrazivý opar. Z autorádia se po ránu nesou optimistické hlasy, v držáku na nápoje dole u řadicí páky mám umístěný plastový šálek kávy s víčkem. Jsem připravená, přemožená pocity a pohlcená myšlenkami – tak nějak bych to popsala. Jako když se člověk zastaví a začne zírat na nějaký asymetrický suk v prkenné stěně; je tam sice přítomen tělem, ale duchem se nachází úplně jinde, a vše kolem se zároveň zvětší a zmenší.

Jakmile minu vlakové koleje, zabočím a projíždím kolem budovy, v níž byl za mého dětství obchod s potravinami Nielsen a který před mnoha lety předělali na ubytovnu pro přistěhovalce. Potom pokračuji první ulicí doprava a zaparkuji ve škarpě před plotem. Stébla trávy a shnilé dubové listy jsou pokryté jinovatkou a křupou mi pod nohama. Po sněhu zatím ani památky.

Po té štěrkové cestičce, která vede nahoru k domu, jsem kráčela nespočetněkrát, teď mi však bleskne hlavou, že brzy to bude naposledy. Pro moji matku to již bylo naposledy, ačkoliv ona sama si to neuvědomuje.

Mezi domem a garáží s mechem prorostlými střešními taškami stojí obrovský kontejner. Zaklepu na jeho vysoké kovové stěny, ozve se dutý zvuk. Venku stojí matčino rozviklané červené kolo značky DBS, třebaže už na něm dva roky nejezdila. Kolo je opřené o špinavě bílou stěnu domu. Na nosiči, v hnědém nákupním košíku, který na něm vždy vozila, teď leží malý džbán na mléko a dva talíře s motivem slunečnic. Servis s velkou žlutou a světle hnědou slunečnicí na každém talíři si koupila na jaře 1970 a až do loňského jara sloužil v kuchyni ke každodennímu podávání snídaně. Snídaně a večeře po celých čtyřicet let. Možná pro ně matka jednou chtěla nějaký jiný stůl než ten starý, který měla z IKEA?

Je to už šest měsíců, co se matka v hlubokém zmatení posadila do auta mé sestry, a ani se jí neptala, kam ji veze. Když sjížděly po štěrkové cestě dolů, vyjely ven z brány a zamířily do pečovatelského ústavu, v němž jsme pro matku získali místo, držela ji Anne Johanne za ruku. Matka byla trochu neklidná, ale láskyplně se dívala na Hafíka, který ležel v elegantní kožené kabelce, již si nesla přes rameno. Jednooký pejsek z hrubě utkaného materiálu s placatým nosem a obvazem kolem pravé tlapky, se světle hnědým bříškem a hnědočernýma ušima. Dostala ho ke svým třetím narozeninám v roce 1938.

Když stoupám po schodech nahoru, sklouzávám rukou po tom černě natřeném zábradlí z tepaného železa a chystám si klíč. Ten hnědý klíč mám od svých jedenácti let, kdy matka nastoupila do práce na jedné základní škole jako tajemnice. Bylo to v roce 1974, rok před Mezinárodním rokem ženy, kdy byla zvolena do předsednictva a obecní rady. Právě tehdy si koupila to červené kolo, aby mohla dojíždět do zaměstnání a na obecní radu a rozvážet letáčky zaměřené na různé problémy, o které se zajímala. Stop uzavření obchodu v sousedství, stop nebezpečným cestám s rušným provozem pro školáky, stop známkování ve školách, stop rozšiřování vodních cest a stop demolici středisek pro mládež. Letáky byly převážně protestního charakteru. Jednou jsem ji doprovázela na svém modrém kole Diamant kombi, když vtom nějaký muž jedoucí v autě pomalu vedle nás stáhl okýnko a houkl: „Vy jste skutečně notorický odpůrce, paní Engerová!“

Zasmála se tomu a jednou rukou se pustila rozviklaného řídítka, aby mu zamávala.

Zámek ve dveřích byl ještě původní, podobně jako štítek se jmény mých rodičů. Dokonce i dnes, dvacet sedm let od rozvodu, jsou jejich křestní jména na měděném štítku vzájemně propletená. Jednoho srpnového rána roku 1984 natřela dveře chrpově modrou, béžovou a zelenou barvou, inspirovala se již dávno zesnulým dánsko-německým malířem Emilem Noldem. Od té doby je viditelný maličký zelený flíček nad písmenem R v jejím jméně: Ruth. Chtěla ho tam mít.

Dům se nachází v Hønu, a proto jsme ho odjakživa jako Høn nazývali. Občas jsme o něm mluvili jako o „Čísle 6“, ale pouze matka příležitostně používala označení „Eiketun“, což je jeho oficiální název. Dokázala stát v rohu parcely, které jsme říkali „Les“, dramaticky rozpřahovala ruce do stran jako Julie Andrewsová v muzikálovém filmu Za zvuků hudby a teatrálně si povzdechla: „Eiketun!“

Ani jeden z nás tří sourozenců nemá dostatek financí ani chuť dům převzít. Høn je po několikaletém zanedbání zchátralý a vyžadoval by rozsáhlou rekonstrukci. Kromě toho máme všichni vlastní bydlení v domě či bytě a taky děti, které se nechtějí nebo ani nemohou přestěhovat. Ale aby se tam nastěhoval někdo cizí a otevřel ty modré dveře bez sebemenšího povědomí o Noldovi? Aniž by věděl o tajném spolku, který se scházel v mém pokoji ve skříni, jejíž vstup je za vytapetovanými dveřmi téměř neviditelný? Aniž by si uvědomoval, že ty tmavé fleky na podlaze v jídelně jsou od našeho psa Pontuse, kterého ve stáří postihla mrtvice a on si myslel, že posuvné dveře jsou strom, na který se čůrá? Na druhou stranu, není snad pěkná představa, že tady bude bydlet nějaká nová mladá rodina a že si tady budou další děti stavět úkryty ve stromech a zakládat své vlastní tajné spolky? Kdysi, před jednou celou generací, se sem nastěhovali moji rodiče a rovněž byli mladí a nevěděli nic o vzpomínkách, které se vryly do těch stejných stěn.

Zcela instinktivně zatlačím bokem do levého křídla dvojitých dveří, otočím klíčem a stisknu kliku. Otevřu a okamžitě ucítím tu vůni. Nikdy dřív jsem ji tak výrazně nevnímala, je tolik charakteristická a zřetelná. Nejsilnější je v zádveří. Vím, že se za pár vteřin vytratí, zeslábne, vyprchá v okamžiku, kdy si sundám kozačky, a zmizí, jakmile vejdu do předsíně a pověsím si kabát na věšák pod policí na klobouky. Ale teď, když za sebou zavírám dveře, snažím se ji zachytit. Je to něco víc než jen vůně. Není to špinavým, nasládlým, mokrým oblečením, čisticím prostředkem nebo čerstvým pečivem, nýbrž tou zřetelnou vůní dětství, nad níž člověk nikdy nadvakrát nepřemýšlí, když přijde domů ze školy, z večírku, z pokeru hraného u někoho na půdě, když se vrátí domů po prvním polibku za garážemi, když pospíchá domů ze strachu, že bude muset jít sám, nebo že všichni odjeli a zanechali ho v prázdném domě.

Je to charakteristická vůně, která teď působí obzvlášť silně možná právě proto, že už ji víckrát neucítím.

Matka si už na Høn nevzpomíná, a když ji navštívím, vůbec se o domě nezmiňuji, abych ji ušetřila. Pokaždé, když se projdeme kolem stacionáře, jak se to zařízení ohleduplně označuje, a dojdeme ke vchodu, zastaví se a zeptá: „Sem půjdeme? Tady jsem ještě nikdy nebyla.“ Potom se do mě zavěsí a řekne: „Nepůjdeme se podívat dovnitř?“

Nedokáže už myslet na nic jiného než jen na to, co vidí, cítí a slyší? Dům už pro ni neexistuje? Kdyby se teď podívala na ty modré dveře, na promrzlou zem a jinovatku za okny, tušila by vůbec, že velká část jejího života se odehrávala právě za těmito zdmi? Všechny ty zanícené diskuze, láska, zoufalství, její vášnivé nasazení.

Občas se zdá, že i já se jí vytrácím z mysli. Ve světlých chvilkách ve mně poznává svou dceru. Stále častěji jsem však pro ni jen cizí člověk.

Vejdu do kuchyně a posadím se. Na stole je její rádio a nad kulatým dřezem visí všechny obrázky a kresby od dětí a vnoučat, včetně kalendáře s vyznačenými narozeninami, který jsem kdysi vytvořila z dýhy. Z okna je vidět ptačí krmítko.

Během následující hodiny dorazí můj starší bratr a mladší sestra, všichni švagři a švagrové, dospělé neteře, mé děti a jejich otec. A pak taky náš otec. Je mu 81. Po několika letech, kdy prohlašovala, že si „dokáže poradit sama“, se stal jejím poručníkem. Už dávno zapomněla, že se rozvedli, a otec říká, že mu vůbec nevadí, když za ní jedenkrát týdně přijde na návštěvu jako její manžel.

O některé předměty a nábytek jsme se už předem podělili. Zbytek teď klademe na hromádky podle přání, potřeb a citových vazeb. Majestátní kancelářská židle po dědečkovi z matčiny strany, fotoalba, nespočet obrazů a sošek. Stříbrný příbor, staré LP desky (Pata Booneho najdeme v obalu Leve Patagonia od Ketila Bjørnstada), anglický servis, který jsme používali pouze o Vánocích, tlustostěnné skleničky na pálenku, prošlapané koberce. Vše, co šetřila, posbírala, dostala nebo koupila. Všechny předměty, které mají jména a příběhy. Losujeme, vzpomínáme, pláčeme, uklízíme, hádáme se, smějeme se, některé věci balíme do krabic pro dobročinné organizace a jiné házíme do kontejneru. Dost toho vyhazujeme.

Říkám: „Tuto lampu přece nemůžeme vyhodit, vždyť celou dobu stála vedle jejího stolu. A police s knihami, ve kterých je vše, co četla. Nemůžeme jen tak vyhodit tenhle bílý smaltový hrnec – je to skoro jako bych cítila tu chuť smažených tresčích jiker a krájenou mrkev.“

A sestra mi na to pokaždé odpoví: „To je fajn, že to chceš. Jen si to vezmi. Výborně!“

Jenže já to přece nepotřebuji, jde mi jen o to, aby to nezmizelo, nechci, aby to šlo z domu.

V mém starém dětském pokoji najdu v jedné zásuvce malý modrý plátěný pytlík, který jsem před lety ušila v hodině ručních prací. Je naplněný zhruba deseti dvanácti kuličkami. Myslela jsem si, že ty kuličky jsou něco vzácného a že se nikdy nesmí poztrácet. Vkládám pytlík do kapsy svého kabátu.

Otevíráme její zásuvky, vyklízíme skříně. Všechny tyhle věci měly kdysi svůj význam, matce připomínaly události, o nichž nic nevím, a přinášely užitek. Připadám si, jako kdybych četla soukromé dopisy. Otevřu jednu kuchyňskou zásuvku a vytáhnu z ní starou formu na pečení zázvorových perníčků ve tvaru srdce, fotografii matky se dvěma kamarádkami na výletě v Anglii, krabičku zápalek ozdobenou maličkými žlutými mušličkami, vývrtku na víno, keramickou mísu vyrobenou dítětem a v ní položený klíč. A také miniaturní figurku modrého nosorožce.

Ponechám si nosorožce a zbytek vyhodím. Je to jako vytrhávání stránek z deníku. Není to pouze jeden život, který si mezi sebe rozdělujeme nebo vyhazujeme, je jich hned několik. Ve skříních v patře nacházíme kufr plný láhví červeného vína a jídelní servis na ryby po matčině tetě Kaje, který je pečlivě zabalený do vydání Aftenposten z roku 1981, a také svitky filmu, litografie a mozaikové okno z babiččina dětství. Nacházíme dvě vlajky, které marně čekají na to, až je někdo opraví, nažehlovací obrázky a všechny vánoční ubrusy, které jsou bezpečně uložené v igelitových sáčcích. A palčáky a šály, které z pytlů proti molům nikdo nevytáhl celých dlouhých dvacet let.

Po několika hodinách je kontejner plný. Víc než plný, završuje ho skříň s rozbitými dvířky, matčina postel, kterou si nikdo nechtěl vzít, jedna z těch světlemodrých kuchyňských židlí z 60. let, jež stávala ve sklepě, dvě rolky červeného a modrého linolea, které zbyly po renovaci v roce 1970, nepoužité korkové desky z doby, kdy jsme v kuchyni pokládali novou podlahu, poškozený trakař a staré lyže.

Chci v Hønu strávit poslední noc. Už je to dávno, co jsem tu přespala, protože odtud bydlím pouhých dvacet minut jízdy.

Chodím v tom prázdném domě z pokoje do pokoje. Nevím, jestli je to pořád ještě Høn, když je nyní úplně prázdný. Bude teď jednodušší dům předat někomu cizímu? Kolem jedenácté hodiny ulehám na svou starou úzkou vestavěnou dětskou postel.

Všechny pohlednice s nápisy typu „Není nad dny, kdy nemusím uklízet“ a plakáty s vybledlými hrdiny jsou už sundané, knihy ze střední i kulatý, svého času vysoce moderní gramofon značky Philips jsou zabalené. Deníky a fotoalba jsem si s sebou vzala už tenkrát, když jsem se z domu stěhovala. Svážený strop je teď holý, zůstaly pouze stopy po připínáčcích v místech, kde visel světlý letní plakát se světem Carla Larssona, dokud ho nevystřídala Suzi Quatro sedící obkročmo na motorce, než i tu vystřídal obrázek Ježíše, nebo to byl Che Guevara nebo možná Pete Duel z televizního seriálu Alias Smith & Jones.

Dům je studený, jeho dřevěná konstrukce praská ve větru a občas se ozve bouchnutí v potrubí. Jinak je tu naprosté ticho. Jako o vánoční noci, svaté noci. Nebe je však bílé a bez hvězd.

Zatímco spím, napadne v průběhu noci obrovské množství sněhu. Během pár hodin je všude bílo. Sníh ale nebodá tolik do očí, jak to umí za jasného svitu zimního slunce. Je bílo, ticho, nikde ani stopa, tak jako vždycky před rozedněním. Podzim vystřídala zima. Je mi chladno, spala jsem v oblečení a zakrytá vlněnou dekou.

Scházím po schodech do matčiny prázdné ložnice. Světle zelená tapeta, kterou namalovala před lety společně s jednou kamarádkou, se vlní po zdi, poničená od hřebíků, flekatá od odtržených kusů lepicí pásky a s jasně ohraničeným místem po odstraněné knihovně. Tenkrát, když se otec odstěhoval, obrousila podlahu, na které teď zůstaly stopy po jednolůžkové posteli. Není tady vůbec žádná ozvěna. Postavím se k oknu zrovna tak, jak tam každé ráno po rozcvičce stávala ona.

Když onemocněla, nechtěla o tom vůbec mluvit, ale muselo jí být jasné, že její život, to, co ji potkalo, je něco cizího a že všichni kolem ní někam odjeli a ona neví přesně, kdo vlastně ti „všichni kolem ní“ jsou.

Možná si myslela, že jí brzy dají vědět. Jenže se nedočkala, nikdo nepřišel, přestože byla připravená. Nikdo nepřišel, třebaže její náramkové hodinky už ukazovaly… čtyři hodiny. I ty v kuchyni. Věděla, že ji někdo přijde právě ve čtyři hodiny vyzvednout, protože na papírku měla napsáno: „Vyzvednou tě ve čtyři. Narozeniny. Nezapomeň se zeptat Cecilie.“

A kousek níž stálo: „Ptala jsem se Cecilie. Mám si obléct sukni a halenku.“ Sukně a halenka. Přesně to měla na sobě. Pěknou světle hnědou sukni, nejspíš novou, a zelenou halenku. Ale nikdo nepřišel. A venku v zahradě sněžilo, po příjezdové cestě nikdo nepřijížděl ani nikdo nezazvonil. Pak si možná vzpomněla, že musí odejít, protože ve čtyři hodiny měla někde být. Tohle zjištění ji naplnilo hrůzou, protože se jí ještě nikdy nestalo, aby se opozdila. Prožívala noční můru v bdělém stavu a to jediné, co chápala, bylo, že musí někomu zavolat.

„Proč mi to nebereš? Čekám tady na tebe. Už je deset minut po čtvrté.“

„Je časně ráno, mami. Jsou čtyři hodiny a deset minut ráno.“

„Zapsala jsem si, že mě vyzvedneš ve čtyři hodiny. Oblékla jsem si sukni a halenku. A mám dárek. Samozřejmě jsem koupila dárek. Jsem už dlouho nachystaná.“

„Až v neděli, mami. Teď je hluboká noc, noc na čtvrtek. Volala jsi snad dvanáctkrát nebo třináctkrát, budíš celý dům.“

Vzbudila celý dům? Nic neslyšela, byla sama, ani nevěděla, kde je její sestra.

A ten všudypřítomný strach.

Odvracím se od okna a pohledem zavadím o jednu zásuvku u zdi. Bývala v jejím psacím stole, který je už vyhozený. Zásuvka je plná papírů. Několik jich vytáhnu; maturitní vysvědčení z roku 1952 a lékařská zpráva o bolestech zad. Písničky k výročím, konfirmacím a svatbám, a taky zápisník označený roky 1942–1948.

Až zestárneš a nikdo tě nebude chtít, posaď se na střechu a nech se odnést vránou.

A svazek šedých papírů sepnutý velkou svorkou. Sedám si na podlahu a listuji jimi. Sloupce, jména, předměty. Jsou to číslované seznamy vánočních dárků. První je z roku 1963, kdy jsem se narodila. Poslední z roku 2003. Některá jména znám velmi dobře, bratranci, sestřenice, tety a strýcové. Jiná jsou pouze jako matné vzpomínky na bílé vlasy stažené do uzlů, tmavé oblečení, majestátní kníry. Najednou se mi vybavují lidé, na něž jsem už dávno zapomněla: paní Hansenová, která u nás na počátku 70. let uklízela a dovolila mi, abych jí pomáhala, a přitom vyprávěla pikantní historky. A ti nesmírně podivní mladí sousedé, z kterých bylo cítit koření a pot, v létě chodili nazí a četli knihy, o nichž chtěli diskutovat s mojí matkou. A nechybí tady ani matčiny přítelkyně se svými legračními přezdívkami.

Na každé stránce je v prvním sloupečku asi třicet pět nebo možná čtyřicet jmen, jsou to ti, jimž dali vánoční dárky moji rodiče. V dalším sloupci je můj bratr Elling, potom já a po narození mé sestry Anne Johanne tu má i ona svůj sloupeček. V každém je uvedené, co jsme kterému z těch příbuzných dali my. A na zadní straně: seznam toho, co všechno rodiče dostali a od koho a co jsme dostávaly my děti až do svých osmnácti let.

Zapisovala si všechny vánoční dárky. Zamýšlené, plánované, zakoupené, vyrobené, zděděné. Vysněné a obdržené. Dohromady to musí být nějakých tisíc dárků. Dlouho si ty seznamy prohlížím.

V roce 1965 dostala matka vyšívanou vánoční prostírku, kterou jí věnovala teta Kaja, a já jsem, v necelých dvou letech, dostala panenku s doplňky. V roce 1974 dala matka své sestře román Knuta Faldbakkeho Bídné roky a od sestry dostala Budoucnost v našich rukách od Erika Dammanna.

Najednou se mi vybavuje, jak dárky – ať už koupené v obchodě nebo ušité, uháčkované, namalované či vyřezané – ležely na stole v obývacím pokoji a čekaly, až je zabalí a opatří cedulkou s věnováním. Pamatuji si, jaké to bylo sáhnout si na ně a cítit obrysy hladkého či drsného povrchu, číst si texty na zadní straně knih, prohlížet si obaly elpíček. Napadá mě, čím se asi odlišují věci, které s láskou přijmeme, od dárků, jež považujeme spíš za břemeno? Vzpomínám si na jeden okamžik, kdy jsem od člověka, kterého nemám v oblibě, dostala pěknou skleněnou vázu. Ten nepříjemný pocit, že mu teď dlužím něco krásného. Nikdy mě nenapadlo, že jeho dárek můžu prostě přejít.

Cítila se matka být zavázána k tomu, aby dávala tolik vánočních dárků, nebo jen chtěla být tou, která na nikoho nezapomene?

Těchto čtyřicet tenkých stránek neobsahuje jediný identický předmět. Každý obdarovaný musel po rozbalení papíru pochopit, že dárek je určený právě pro něj. Vesta upletená ze zbytků modré a bílé příze, stejně jako barvy synova oblíbeného fotbalového týmu Manchester City. Stala se součástí jeho osobního příběhu, nebo byla vyhozena a zapomenuta?

Některé dárky na seznamu jsou rodinnou památkou po matčiných příbuzných. Dala si záležet s přípravou a vždy měla nějaký důvod k tomu, že si ten konkrétní dárek našel svého majitele.

Tohle bude tvoje, protože tě miluji a moji rodiče si to koupili na své svatební cestě v Itálii ve 20. letech 20. století. Dávám ti tohle, protože jsi moje dcera a taky proto, že to zaplatil bratr mé matky, Johannes, který se dřel ve zlatých dolech v Kalifornii. Protože jsem si ji zakoupila v jednom pěkném obchůdku s použitými věcmi, protože jsem ji sama četla jako dítě a nikdy jsem na ni nezapomněla. Obdarovávám tě tímhle, protože ostatní ti to budou závidět. Věnuji ti tohle, protože jsem to zdědila a chci, aby to zůstalo v rodině. Dávám ti to, protože jsem to sama nikdy nevyužila. Daruji ti tohle, protože ses odstěhovala z domu a říkala jsi, že bys něco takového chtěla. Tato rodinná památka je pro tebe, protože moje matka již nežije a já si vzpomínám, jak ses zmiňovala, že se ti líbí.

Uvnitř začíná být dost chladno. Topení je nastavené pouze na pár stupňů. Venku stále sněží. Dívám se do seznamu a vidím, že v roce 1977 jsem dostala nové lyže, modro-oranžové a z laminátu. Éra dřevěných lyží skončila. Vůbec se mi po ní nestýská, ani mi nechybí těžké lyžařské boty. Proč mě přesto tolik naplňuje stesk? Protože je to celé o nepřítomnosti? O všem, na co jsem už zapomněla?

Smutek možná nesouvisí jenom se vzpomínkami, které občas člověku naskočí při pohledu na nějaký předmět, po zhlédnutí filmu nebo u melodie písně či při zachycení vůně. Napadá mě, že stesk je možná trvalý. To proto si matka opakovala všechny ty říkanky z dětství? Vytvářela si příběhy o svých rodičích. Proto si zapisovala všechny dárky? Nikdy nic nevyhazovala. Nebo je vysvětlení mnohem prozaičtější – prostě jen nechtěla někomu dát dva roky po sobě to stejné?

Jak popisuji svůj stesk? Stesk po Hønu, ve kterém ševelí hlasy, petrklíč v cínovém pohárku na stole v tyrkysové jídelně, jízdní kola na příjezdové cestě, matka, která si povzdechne, protože sluneční paprsky tak krásně dopadají na podlahu.

Staré časy, které jsem já sama včera vynášela těmi modrými dveřmi ven.

Zavírám dveře a zamykám. Matčina bílá jednolůžková postel je na hromadě v kontejneru nepřehlédnutelná. Sníh vytvořil na sloupcích postele malé věžičky. Pamatuji si, jak jsem stávala po probuzení z noční můry ve dveřích. V naprosté tichosti, dokud se neprobudila a nezašeptala: „Můžeš jít dál.“ Tenkrát tam byly dvě postele vedle sebe a já jsem ležela na těch tvrdých lamelách uprostřed. Vyhodila otcovu postel tehdy na počátku 80. let? Vynesla ji ven a rozštípala? Nebo ji rozmontovala, uskladnila ve sklepě a čekala na příležitost, kdy ji zase vynese nahoru? Tolik toho o svých rodičích nevíme.

Někdo na kontejner připevnil síť, aby z něj nic nemohlo vypadnout nebo uletět. Jdu pozpátku k brance. Červená štěrková cesta je pokrytá sněhem. Když se posadím do auta, uvědomím si, že to vypadá, jako kdyby někdo právě dorazil domů a vešel dovnitř.

2

Do Štědrého dne zbývají čtyři dny, venku je dvanáct stupňů pod nulou a kvůli sněhu cesta do pečovatelského ústavu ubíhá pomalu. Hlavní silnici ještě neprohrnul traktor s radlicí, projíždím autem hlubokými vyjetými stopami.

Na zadním sedadle leží kniha, kterou jsem si s sebou vzala z Hønu, nebo přesněji řečeno – je to několik sešitů svázaných do knihy. Na ručně malovaném látkovém obalu, vedle naparujícího se kohouta, je napsáno Hajánkova knížka. Hajánek byla matčina přezdívka mezi dětskými kamarády a blízkou rodinou. Dostala ji proto, že když jako malé neklidné dítě měla jít spát, dávali ji rodiče do modrého kostkovaného spacího pytle. Hajánkova knížka obsahuje krátké příběhy a říkanky pro děti. Znám je všechny nazpaměť, stejně jako matka, která je četla v dětství a pak je snad stokrát předčítala i nám. Doufám, že tohle bude něco, na co si vzpomene, něco, co jí budu moct předčítat.

Silnice do Bråset je točitá, míjím rozsáhlou obytnou zástavbu z 90. let s honosnými jednopatrovými domy ve spleti uliček. Každý z těchto téměř identických domů má v sobě něco zpupného, jako kdyby věděly, že políčka, pastviny a lesy, které se tam kdysi rozprostíraly, se už nikdy nevrátí. Naopak se stále víc kope a kácí kvůli výstavbě, která se agresivně rozrůstá.

Matku přijali v tomto pečovatelském ústavu v sousední obci, protože po roce našich proseb a dotírání jí na jaře mohli nabídnout místo pouze tady. Potřebovala nepřetržitý dohled a doslova visela na telefonu jako na záchranném kruhu. Neustále vyvolávala své sestře Maje Lise a nám dětem, a zoufale plakala nad každodenním životem, který se pro ni najednou stal tolik nepochopitelným.

Obec Asker tady pronajímá zhruba čtyřicet míst. Budova je postavená z červených cihel, má rovnou střechu a dlouhé chodby. Každé oddělení vybíhá jako molo, je to ohraničený svět s přístupem na zahradu, na jejíž údržbu obec nemá finanční prostředky. Před tou nízkou platformou s moly je tu proto bez ohledu na roční období změť houští, které by matce, jak občas doufám, mohlo i přes její mlhavou krajinu demence připomenout uklidňující les v Hønu.

Společně s matkou obývá oddělení deset dalších starých žen a mužů, kteří trpí nejrůznějšími formami zapomětlivosti, zmatenosti a zoufalství. Ale pouze matka se potuluje po oddělení s pláčem nebo hlasitým rozzlobeným či vyděšeným křikem. Ostatní převážně sedí na židlích zabalení v dece nebo na tenkém igelitovém prostěradle, které má zabránit propuštění moči do čalounění. Místo toho tak moč stéká na podlahu.

Projdu hlavním vchodem, řídím se pokyny a na kozačky si natahuji modré igelitové návleky. V kavárně hned naproti stojí velký nazdobený umělý vánoční stromeček se svíčkami, norskými vlajkami a lesklou hvězdou na špici. Kulaté stoly zdobí červené vánoční květiny. Vše za těmito dveřmi nese známky ústavu. Světle žlutá barva na zdech, zelené židle, nasládlý antiseptický odér v chodbách, na kterých jsou umístěny invalidní vozíky, chodítka, ergoterapeutické míče sytých barev a jiné pomůcky.

Když kráčím chodbou s Hajánkovou knížkou v ruce, myslím na to, jak matka před pětadvaceti lety procházela podobnou. Její matka, která se rovněž jmenovala Ruth, byla po dvou mozkových mrtvicích v polovině osmdesátých let přijata do pečovatelského ústavu Červeného kříže na Silurveien v Oslu. Dědeček ji navštěvoval každý den, o víkendech se u ní střídala buď má matka, Maja Lise, nebo některé z nás vnoučat. Pamatuji si židli na chodbě, v níž babička sedávala a slabě se usmívala, a dědečka, který na zdech ústavu vyměnil obrázky za babiččiny vlastnoruční malby. A muže, který pořád volal svoji zesnulou manželku. Pokaždé, když jsem tam byla, slyšela jsem, jak volá Gladys. Někdy nazlobeně a rozkazovačně: Gladys! Jindy dlouze, naříkavě a bolestně: Gladyyyys! Jednou jsem nakoukla do jeho pokoje a povzbudivě jsem řekla: „Hned přijde!“ Jeho vrásčitý obličej, který se radostí rozzářil, mě pak ještě dlouho poté tížil.

Člověk hledá krátké světlé momenty a doufá, že ty temné upadnou v zapomnění.

Jak matka mluvila o návštěvách na Silurveien v prostorech Červeného kříže? Vzpomínám si jen, že se zmiňovala, že to bylo fajn. Nebylo to smutné ani zoufalé, nebo takové, že by si přála, aby to už bylo za ní. Četla jí knihy a hladila ji po hřbetu ruky. Vybavují se mi babiččiny ruce. Po více jak sedmdesáti letech práce s terpentýnem, hrubými hadry a olejomalbami měla přesto jemné ruce. A když už po mrtvici nedokázala udržet štětec, přistoupila konečně na to, že po pětapadesáti letech manželství přijme dědečkovo příjmení. Na konci 20. let bylo nezvyklé ponechat si po svatbě své dívčí jméno. Také bylo, mírně řečeno, neobvyklé vzít se v tajnosti a poslat koňským povozem z radniční kavárny láhev šampaňského svému nic netušícímu tchánovi, ctihodnému Axelu Kareliovi Kreftingovi, se vzkazem: „Děkuji za nevěstu!“ A přesně tohle dědeček udělal.

Zajímala jsem se tenkrát o matčiny dojmy z těch návštěv? Nejspíš ne.

Při vstupu do matčina oddělení A2 je potřeba stisknout tlačítko k otevření dveří. Pokud chce člověk z oddělení odejít, musí si pamatovat kód. Za kódy jsem ráda. Jedna z posledních věcí, které moje sestra udělala předtím, než matku přijali v Bråset, bylo to, že ji vyfotila a obrázek odeslala do policejní databáze, aby tak pro případ, kdyby se ztratila, věděli, koho mají hledat.

Stisknu to obdélníkové tlačítko, dveře se otevřou a já vejdu dovnitř. Teď na stěnách v chodbě visí matčiny obrázky, které osvětluje zářivka na stropě. Když sem přijela, zeptali jsme se, jestli tady můžeme rozvěsit několik jejích obrázků z Hønu. Naši prosbu přijali s vděkem. Teď na těch žlutých zdech mezi zelenými rostlinami a nápisy „cvičení vsedě“, „modlitby“ a „zpívání“ visí několik figurativních a nefigurativních maleb a litografií. Pohled na těch pár obrazů mě uvrhá do celkového stavu smutku a momentálního nutkání začít žít. Nakouknu do dveří televizní místnosti, kde sice matku nevidím, ale zaslechnu hovor dvou diskutujících o možném zákazu hidžábu pro učitele na norských veřejných školách. V místnosti sedí Gro Hansenová, která používá opakující se fráze typu: „Vážně? Prosím, rádo se stalo. Jak se máte?“ a pak vzápětí změní tón a nevrlým hlasem pronese věty jako: „Ty nic neumíš, protože všemu hovno rozumíš, nebo snad jo?“ A společně s ní tam je Ove Pettersen, který je hubený jako tyčka, má však pohupující se kulatý pupek, jako kdyby pod košilí a vestou schovával těhotenské břicho. Ove Pettersen teď stojí před televizí, ale obvykle bloumá s tázavým úsměvem chodbami, jako kdyby každý, na koho tam narazí, byl jeho potenciálním blízkým příbuzným. Zabrousí do každé místnosti, dokud ho někdo přátelsky nechytí za rameno a neodvede ke stolu s jídlem nebo zpátky na jeho oddělení.

Z kuchyně se line nasycená vůně vánoční klobásy, žebírek a zelí – oběda, který snědli před několika hodinami. U ledničky stojí Aferdita, matčina hlavní ošetřovatelka. O lidech, kteří se o ni denně starají, podpírají její hubené nahé tělo ve sprše, rozčesávají jí vlasy a chodí s ní na procházku, toho vím minimum, ale hovoříme spolu naprosto otevřeně. S těmi, kteří mají dobrou norskou slovní zásobu, se bavím vděčným a téměř až veselým tónem. Aferdita je čtyřicátnice z Kosova, je to rozhodná a obětavá žena. Řekla jsem jí, že mi může zavolat ohledně jakékoliv sebemenší záležitosti týkající se matky. Když už mi zavolá, je to jedině proto, aby mi sdělila, že matce se už nelíbí nylonové punčochy, že potřebuje víc peněz na kadeřníka nebo nové kalhoty s elastickým pasem místo příliš komplikovaného zapínání na knoflíky. Matka, která vždycky dbala na oblečení, aniž by byla nějak marnivá, teď pláče, jestli by nemohla nosit tepláky. „Necháváme ji chodit v tom, v čem sama chce,“ řekne Aferdita. „Přestože je to něco jiného, než jak by se oblékla dřív.“ Zní to rozumně. Zavolá, když je matka naštvaná, protože jí nikdo není schopný pomoct s jednou písničkou. Pořád dokola si zpívá „Přijď, krásný máji“ a nikdo jí nedokáže pomoct s další strofou. V takovém případě zavolá Aferdita nebo některá ze sester a zeptá se: „Nemohla byste Ruth poradit?“ A vzápětí mám na telefonu zoufalou matku, která se nejspíš cítí asi tak, jako když se gramofonová jehla zasekne na desce a škrábe po ní, a přitom chce tak moc pokračovat v písni. „Nechť se les opět zazelená!“ zazpívám. Ať už jsem ve vlaku nebo stojím ve frontě v samoobsluze Rimi, nebo právě píšu nějaký článek. S úlevou si povzdechne a brouká si melodii dál. Tím hovor končí.

„Dneska nemá Ruth zrovna svůj den,“ pronese Aferdita a zavře dveře ledničky. „Ale čeká na vás.“

Obě víme, že z neurologického hlediska je to nereálné, ale tyto drobné lži nám pomáhají.

„Můžu vás doprovodit dovnitř,“ navrhne mi.

„To není nutné, Aferdito. Půjdu za ní raději sama,“ odpovím.

„Jak chcete. Ale zrovna dneska nebude mít z vaší návštěvy moc radost.“

Matka bývá často rozmrzelá, ale někdy je ráda, když přijdu. Během návštěvy bývá svým způsobem posmutnělá, zoufalá a podrážděná, ale když odcházím, rozpláče se. Tehdy chce jít se mnou a smutnýma psíma očima žadoní: „Ty mě tady necháš?“ Jako kdyby se cítila být opuštěná někde na kruhovém objezdu.

Její lékařka nám při jednom setkání pověděla, že matku s největší pravděpodobností rozhazují střetnutí s lidmi, které dobře zná, protože nějakým mlhavým a zavádějícím způsobem přispívají k tomu, že si uvědomuje, co ztratila. Během našeho hovoru si současně ukazováčkem poklepávala na horní ret a pak si něco poznamenala na kus papíru. Nakonec jsem se jí zeptala, jestli si myslí, že bychom ji měli přestat navštěvovat. Lékařka se na mě podívala a odpověděla: „Ne, samozřejmě že ne. Jen tím chci říct, že nebývá před vaším příchodem nebo po vašem odchodu vždy smutná.“ Myslela to jako útěchu. Pro nikoho není snadné pochopit Alzheimerovu chorobu a pro všechny je to bolestné. Možná si lékařka zapsala i mou otázku, nevím.

Když jde Eirin se mnou, je to pro mě mnohem snazší. Mojí dceři je deset let a má na matku uklidňující vliv. Ví, jak na ni. „To bude dobrý, babičko,“ chlácholí ji a hladí po vlasech bez ohledu na to, nakolik je babička zoufalá. Ola, který brzy oslaví patnáctiny, si dobře pamatuje, jaká bývala dřív. Má z ní smíšené pocity, bojí se, že úplně zapomene na tu osobu, kterou znal, a jeho návštěvy v Bråset jsou čím dál méně časté. Torger, jejich otec a můj muž, mě jednou za čas doprovodí.

Otevřu dveře do jejího pokoje, který se nachází na konci chodby. Nával tepla z ústředního topení mě uhodí jako lepkavě vlhká stěna. Matka sedí v červeném křesle z Hønu. Vedle stojí úzký konferenční stolek, který si s otcem koupili, když se vzali. Na stolku leží obrázek Hafíka a na něm sedí Hafík samotný a prohlíží si svůj vlastní portrét. Za matkou je velké okno, venku na bezlistých keřích ulpívají vrstvy sněhu.

„Ahoj mami!“ Můj hlas zní nezvykle jasně a radostně. Nerada používám ten předstíravý veselý tón, ale přesto to čas od času dělám. Částečně proto, abych zakryla smutek, který by se jinak vydral na povrch. „To jsem já, Cecilie, tvoje nejstarší dcera!“ Tohle je signál, který ji buď dokáže rozplakat, nebo ji donutí k tomu, aby vstala z křesla se širokým úsměvem, nebo utrousila něco nepříjemného. Dneska vstane.

„Drahoušku, jsem tak ráda, že jsi konečně přišla! Už mám sbaleno a jsem nachystaná. Skoro pokaždé jsi nedochvilná. Myslela jsem, že budu muset jet vlakem.“

Vždy mě píchne u srdce, když má věci sbalené tak jako teď. Na podlaze stojí její kufr, o zeď jsou opřené dětské portréty Ellinga, Anne Johanne a mě, některé fotografie jsou roztrhané na malé kousky a leží na hromádce na nočním stolku. Z několika útržků rozpoznávám psa, kterého jsme kdysi měli, bígla Pontuse.

„Chci, abys mě hned teď odvezla domů,“ řekne.

Políbím ji na tvář a vím, že „domovem“ nemá na mysli Høn, ale domov svého dětství ve Volvatu, kde na ni čekají její matka a otec.

„Nemůžeme se chvíli zdržet tady? Vždyť jsem právě přišla,“ namítnu.

„Tady nebudu už ani vteřinu!“ Dupne si. „Slyšíš!“

„Ale copak to tady není hezké? Podívej, přinesla jsem ti Hajánkovu knížku.“ Podávám jí knihu.

Zlomek vteřiny se na ni podívá, pak ji mrští na postel, která se dá všemožně polohovat. Vytržená stránka se začátkem příběhu o „Busterovi“ se snese na podlahu.

„No dobře, tak tedy půjdeme,“ řeknu a nabídnu jí své rámě. Potom dodám: „A tak jsem vzala svou starou matku za ruku,“ – citát, který sama nespočetněkrát použila. Neochotně a nejistě se mě chytí. Po chvíli je její tenká ruka zaklesnutá do té mé jako dráp. Kráčíme chodbou, u prosklených dveří na kód se otočíme a vracíme se stejnou cestou, kolem televizní místnosti a kuchyně. Matka se po chvíli uvolní. Zastavíme se před jednou litografií, která znázorňuje francouzskou krajinu, a já se jí zeptám, jestli si pamatuje, že ji nakreslil babiččin kolega malíř.

„Samozřejmě že si to pamatuju! Myslíš si snad, že jsem naprostý idiot?!“

Vedu ji chodbou dál a řeknu: „Tak jsme tady, u tebe doma. Vidíš své jméno na dveřích?“

Moje neteř Agnes nakreslila vesele vyhlížející štítek, na kterém je její jméno ozdobeno jahodami.

„Ruth Kreftingová Engerová. To jsem já, že?“

„Ano, to jsi ty!“

„Ještě nikdy jsem tady nebyla.“

„Jen co vejdeme dovnitř, hned to tam poznáš.“

Otevřu dveře.

„Je tady hezky a teplo,“ odtuší matka a začne se svlékat.

„Nesundávej si všechno oblečení. Venku je dvanáct stupňů pod nulou. Najdu něco, o čem vím, že se ti líbí.“

Skříň je prázdná. V kufru na zemi najdu šaty, které dostala na Vánoce. Pomůžu matce svléknout teplákové kalhoty a modrý svetr a obléct praktické elegantní červené šaty, které jí koupila Anne Johanne. Když ještě byla zdravá, nikdy by si takové šaty se staromódním střihem nepořídila. Zamíříme společně do koupelny, aby se podívala do zrcadla.

„To by šlo,“ zhodnotí.

„Myslím, že nám to sluší oběma,“ řeknu.

Vypadá v těch červených šatech hezky. Je stejně vysoká jako já, ale mnohem hubenější. Vlasy jí začaly šedivět teprve před několika lety po sedmdesátce. Má je čerstvě umyté, nebo jak sama říká „uhlazené“, jako lesklá helma kolem její hubené, poznamenané tváře.

Na poličce v koupelně leží v kelímku stočená fotografie. Vytáhnu ji a vidím, že je to černobílý snímek mého otce. Pózuje na ní jako James Dean opřený o starý americký veterán s vlasy sčesanými dozadu, v bílé košili s vyhrnutými rukávy a jednou nohou nonšalantně opřenou o poklici kola. Snímek je z doby, než potkal matku, někdy z 50. let, kdy studoval v USA na inženýra.

Není špatné mít hmatatelné důkazy, že i staří lidé byli kdysi mladí. Třebaže na takových snímcích je zároveň bolestný nebo nepříjemný element čehosi blahosklonného. Je tak snadné se na fotografii dívat s úsměvem, protože otec sám – očividně – netuší, že jeho studium v Americe je pouze na určité období a že snímek je vyfocen pár týdnů předtím, než mu z Norska přijde telegram, že se musí vrátit domů ke svému umírajícímu otci.

„Je velmi pohledný,“ prohodím.

„Samozřejmě.“

Vyjdeme z koupelny. Matka se posadí do křesla a já se pustím do vybalování kufru. Potom jí čtu příběh o „Busterovi“. Spoustu vět, které nakousnu, za mě dopoví. Nakonec sedí se zavřenýma očima a usmívá se. Se závěrem příběhu jí ani nemusím pomáhat.

Haf haf haf, zaštěkal Buster a olízl matčinu tvář. A tak byl Buster zase ve svém velkém domě. A už se mu to nikdy neomrzelo.

Table of Contents

1

2