Kathryn Taylor

PANSTVÍ DARINGHAM HALL – ROZHODNUTÍ

Originální název:

DARINGHAM HALL – DIE ENTSCHEIDUNG

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2015 by Bastei Lübbe AG, Köln

Translation © Tomáš Butala 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7373-7

Pro Grétu

Prolog

„Panebože.“ Kate ohromeně třeštila oči na papíry ležící před ní na malém sekretáři. Jen jejich obsah přelétla očima, ale bylo úplně jasné, co se jí to tady dostalo do rukou. Teď už se to, co tak dlouho považovala za nemožné, nedalo popírat.

Do očí jí vyhrkly slzy, zatímco konečky prstů hladila fotografii chlapce, která byla přichycena u jednoho z dokumentů. Jak to jen mohlo všechny ty roky zůstat utajeno?

Kdesi v panském domě práskly dveře a tento zvuk Kate připomněl, že se bez dovolení nachází tady nahoře v soukromých prostorách rodiny Camdenovy. Chvatně shrábla dokumenty a zastrčila je zpátky do zažloutlé obálky. Našla ji v jedné zásuvce sekretáře, sice poněkud hlouběji, ale ne vyloženě ukrytou. Mohl na ni narazit kdokoliv, a odhalit tu nestvůrnost, kterou její obsah skrýval. Anebo… Kate ztěžka polkla. Třeba to všichni věděli a přece mlčeli?

Vzala obálku a chtěla odejít, ale pak přece jenom zaváhala, protože najednou musela myslet na to, jaké následky by její jednání mohlo mít. Ty papíry mohly dokázat křivdu, která se stala, ovšem prostě je sebrat by znamenalo pošlapání důvěry, které by jí Camdenovi nemuseli odpustit. Mohlo by to jednou provždy zničit vztah, který k nim měla. A Ben? Co udělá, jestli se to dozví?

Kate se roztřásly ruce a strach jí sevřel srdce jako nějaká ledová pěst. Neměla však možnost volby. Pravda musela konečně na světlo…

„Slečno Huckleyová?“

Kate se s úlekem otočila a viděla, že v pootevřených dveřích stojí jedna ze služebných a udiveně na ni hledí, protože si asi právem říkala, co tady Kate pohledává. Přitiskla si obálku k hrudi a nuceně se usmála.

„Ach, dobrý den, Alice. Už jdu. Já jen… pro něco mě poslali,“ zalhala a šla ke dveřím. Rychle se kolem dívky protáhla, aby unikla jejímu nedůvěřivému pohledu. Potom vyrazila chodbou k úzkému schodišti pro personál, po kterém sem přišla.

Použila tuto cestu už mnohokrát, takže ji znala stejně dobře jako kterýkoliv jiný kout Daringham Hallu, na němž se vždy cítila doma. Když však sbíhala ze schodů tentokrát, připadala si jako zlodějka, která se snaží vytratit ze světa, v němž už nemá co pohledávat.

Na odpočívadle se na chvilku zarazila, pak se otočila vpravo a vydala se přímou cestou do knihovny.

Ve velké prosvětlené místnosti, kterou měla snad nejradši, však seděl v jednom koženém křesle pouze sir Rupert a mohutný majordomus Kirkby, jenž neustále vypadal na to, že jeho svaly rozervou švy černobílé uniformy, právě skládal na podnos použité šálky. Oba muži překvapeně vzhlédli, protože Kate – oproti svým zvyklostem – nezaklepala.

„Kde je Ben?“ zeptala se, příliš rozrušená na nějaké zdvořilosti. „Byl tady?“

Sir Rupert přikývl. „Právě odešel. Ještě ho doženeš, když si pospíšíš. Myslím, že chtěl jít do zahrady.“

Úsměv, který na okamžik projasnil tvář starého baroneta, rychle zmizel a jeho pohled nepřítomně zabloudil kamsi do neurčita. Tento jindy vzpřímený, stále ještě silný muž působil zničeně, jak se hrbil v křesle.

Kate trhalo srdce, že ho takhle vidí. Ale copak na tom ostatní nebyli stejně? I ona sama ještě byla v šoku, nedokázala pochopit, co se stalo. Nikdo z nich nevěděl, jak to s Daringham Hallem půjde dál. Jen jedno bylo jisté: že teď moc a moc záleží na Benovi a na tom, jak se rozhodne…

„Děje se něco, Kate?“ zeptal se sir Rupert, a když se setkala s jeho pohledem, znepokojeně si ji měřil. „Co to máš?“

Kate si instinktivně přitiskla obálku těsněji na prsa. „Já… musím opravdu nutně mluvit s Benem,“ vyhnula se odpovědi, kývla siru Rupertovi na pozdrav a pověsila se na paty Kirkbymu, který odnášel čajový servis.

Použila boční vchod, protože předpokládala, že Ben vyšel právě tudy, a ocitla se v nádherné zahradě podobné parku. Dnes však neměla oči pro perfektně upravené květinové záhony a umělecky zastřižené keře, nýbrž viděla jen vysokého, tmavě blonďatého muže, který již byl skoro na druhém konci zahrady. Nešel rychle, spíš jen zamyšleně kráčel po cestičce vedoucí ke stájím.

Kate poskočilo srdce jako obvykle, když ho uviděla. Potom si zase uvědomila, kvůli čemu s ním musí mluvit, a rozběhla se za ním.

„Bene!“

Uslyšel ji a ohlédl se, a když se jejich pohledy setkaly, pocítila Kate svírání v hrudi, které jí na chviličku vzalo dech. Rozechvěle pokračovala v cestě a zastavila se až před ním, tak blízko, že by jenom stačilo pozvednout ruku, aby se ho dotkla. Což by hrozně ráda udělala.

„Kam jdeš?“ zeptala se bez dechu.

Pokrčil rameny. „Potřebuju se trochu projít, pročistit si hlavu,“ odpověděl vyhýbavě a Kate pocítila píchnutí, když spatřila temné stíny pod jeho očima. To celé se ho dotýkalo mnohem víc, než jim hodlal dát najevo. „A co tu děláš ty?“

Zhluboka se nadechla. „Já… myslím, že by sis měl přečíst tohle,“ řekla a podala mu obálku, kterou s pokrčeným čelem přijal.

„Co je to?“

Kate neodpověděla, jen mlčky přihlížela, jak z obálky vytahuje papíry. Zatímco četl, výraz jeho tváře se měnil, temněl. Hrubl. Ve chvíli, kdy zvedl hlavu a jejich oči se potkaly, cítila Kate na svém srdci zase tu mrazivou ruku.

Protože si nebyla jistá, jestli ještě někdy bude k nějakému muži cítit to co k Benovi. A protože bylo velice dobře možné, že právě navždy ztratila nejen Daringham Hall, ale i jeho.

1

O tři týdny dříve

Dveře tiše zavrzaly, když je Ben pootevřel a chtěl nahlédnout do temné skuliny za nimi. Vyvalil se na něj však tak hustý oblak prachu, že se rozkašlal. Zatracená stará barabizna! Bylo tady vůbec něco, na čem by neležely nánosy…

Cosi na něj vypadlo a zavadilo mu to o rameno, aniž to stačil zachytit. Potom se rozlehlo hlasité řinčení rezonující dlouhou chodbou a kolem nohou se mu rozletěly střepy.

Chvilku trvalo, než mu došlo, co se stalo: za dveřmi, které objevil ve stěně chodby – byly to jakési tajné dveře potažené tapetou, jichž si člověk na první pohled ani nevšimne –, se nacházela nějaká malá komora. Byla prázdná – až na staromódní slaměné koště opřené štětinami nahoru, které se skácelo, když otevřel. Kdyby nenarazilo do Benova ramene, nic by se nestalo, ale takto se jeho dráha vychýlila a koště smetlo velkou vázu z nízké komody stojící vedle dveří. A tato příšernost z bílo-modrého porcelánu teď ležela na parketách roztříštěná na tisíc kusů.

„Do pr…“

Ben taktak spolkl to slovo, co se mu dralo na jazyk, protože uslyšel něčí chvatné kroky. O vteřinu později se zpoza rohu vynořil svalnatý majordomus následovaný služebnou, která na něj vykulila oči. Zřejmě to ani nebylo kvůli tomu nečekanému rámusu – takto se na Bena většinou dívali všichni zaměstnanci Daringham Hallu, kdykoliv ho potkali.

„Je všechno v pořádku, pane Sterlingu?“ zeptal se Kirkby svým vždy klidným, zdvořilým způsobem. Na jeho širokém čele se však rýsovala svislá vráska, což Ben nehodnotil jako dvakrát příznivé znamení. Asi právě zničil nějakou nenahraditelně cennou vzácnost, čímž ještě víc pošramotil svou popularitu, pokud to tedy ještě vůbec bylo možné…

„Se mnou ano, ale obávám se, že o té váze se to říct nedá,“ odvětil a rozpačitě se ušklíbl.

Kirkbyho však tato poznámka vůbec nepobavila. „Přines lopatku,“ pobídl dívku, ta někam odběhla a za chvilku se vrátila i s kbelíkem.

Začala hned sbírat střepy kolem Bena, a i když věděl, že to patří k její práci, cítil se ještě hůř.

„Dejte to sem, já to udělám!“ Chtěl jí vzít lopatku, ale dívka ucukla a nechápavě k němu vzhlédla.

„Jemma se o to postará, pane Sterlingu,“ prohlásil Kirkby pevným, snad i trochu ostrým tónem a Ben rezignoval na svůj pokus měnit pravidla tohoto domu. Místo toho ustoupil, aby udělal místo Jemmě – tak se služebná jmenovala. Nad její hlavou se jeho pohled střetl s Kirkbym, který si ho měřil s ostražitým výrazem.

„Hledal jste něco, pane Sterlingu?“

Dobrá otázka, pomyslel si Ben. Samozřejmě něco hledal, totiž odpovědi. Pochopitelně neočekával, že je najde za těmi směšnými tajnými dveřmi v jedné z dlouhých chodeb panského sídla. Ty otevřel z pouhé zvědavosti – něco, co bylo majordomovi evidentně trnem v oku. Ben se ovšem nehodlal nechat odradit od toho, aby přišel věcem na kloub, dokud tady bude. Proto oplácel Kirkbyho pohled s naprostou suverenitou.

„Každopádně jsem nehledal žádné koště,“ odpověděl, protože soudil, že majordomovi nedluží žádné vysvětlování, a ukázal na kbelík, který služebná právě odnášela. „Škodu samozřejmě uhradím.“ I kdyby ta věc měla být drahá, Ben byl dostatečně zámožný. A v žádném případě nezůstane Camdenovým nic dlužen.

Kirkbyho to však zjevně neuklidnilo vzhledem k tomu, jak se vráska na jeho čele prohloubila.

„Ta váza byla dědičný kousek z majetku lady Elizy,“ prohlásil a Ben v duchu zaúpěl. Vyhlídka, že se kvůli této nehodě bude muset omlouvat staré dámě z Daringham Hallu, nebyla dvakrát lákavá.

Od chvíle, kdy se před třemi dny rozhodl přijmout nabídku Ralpha Camdena a nějakou dobu tady zůstat, se k němu členové rodiny stavěli velmi rozdílně. Většinou pořádně nevěděli, jak se k němu chovat, ale zůstávali alespoň neutrální. Ne však lady Eliza. Stará dáma nadále zarputile popírala, že je Ben jejím nejstarším vnukem, a při sporadických setkáních vůbec neskrývala, jak moc ho nenávidí. Benovi to však bylo jenom vhod. U ní alespoň věděl, na čem je. Správně odhadnout ostatní bylo mnohem těžší.

„To nic nemění na tom, že je tento dědičný kousek bohužel rozbitý,“ odvětil. „Ať mi prostě vzkáže částku, snad jí to pomůže se s tou ztrátou vyrovnat.“

Kirkby zavrtěl hlavou. „Obávám se, že to nebude…“

„To nebude nutné,“ pronesl hlas za nimi, a když se Ben otočil, uviděl přicházet Ivy Carter-Andrewsovou, nejstarší dceru Claire, sestry Ralpha Camdena. Její krátké rezavé vlasy zářily v odpoledním slunci pronikajícím oknem na konci chodby a na její tváři se rozhostil rezolutní výraz, když se postavila tváří v tvář majordomovi. „Nebudeme totiž babičce nic říkat. To se prostě stává a nehledě na to, že ta věc byla ošklivá, si babička nejspíš ani nevšimne, že chybí. Takže ji kvůli té váze nebudeme zbytečně rozčilovat, že, Kirkby?“

„Jak myslíte, slečno Ivy,“ odpověděl majordomus s pohledem, který neprozrazoval, co si o tomto řešení myslí.

„A kdyby si toho přece jenom všimla,“ pokračovala Ivy a zvedla ruku, protože Ben se užuž chystal protestovat, „tak jí řeknete, že jsem ji shodila já.“

Zazubila se, když se na ni Ben díval stejně nechápavě jako Kirkby, shýbla se pro koště a zasněně se na něj dívala. „To byla moje past na Kate. Jako děti jsme si tady často hrávaly a já si dobře pamatuju, jak jsem tohle koště nastražila sem do komory. Mělo na Kate vypadnout, kdyby otevřela dveře. To ona ale nikdy neudělala a já jsem pak na všechno zapomněla.“ Omluvně pokrčila rameny. „Pokud tedy za tu rozbitou vázu někdo může, tak jsem to já.“

Ben hleděl do její otevřené, usměvavé tváře a nedokázal dál cítit nedůvěru. Bylo těžké obrnit se vůči jejímu sympatickému vystupování a on k ní cítil větší náklonnost než k ostatním, snad proto, že jí skutečně mohl věřit, že ho bere jako nového bratrance. A protože byla nejlepší kamarádka Kate…

Kate. Samotné zmínění jejího jména v něm zase vyvolalo ten pocit, který se ho nechtěl pustit, vyplavilo ho to zase na povrch. Že něco ztratil, že chybí něco, co bylo dřív správně. A teď je to špatně. A přitom to zatraceně bylo přesně naopak!

„Netušil jsem, že umíš tak dobře líčit pasti. Člověk by chudáka Kate skoro litoval.“ Usmál se, i když mu do smíchu nebylo, a štvalo ho, že by se teď nejraděj zeptal, jak se vede Kate. A štvalo ho ještě víc, že to neví, protože od toho večera před třemi dny ji neviděl.

„Ach, neměl bys ji podceňovat. Naučila se dávat si dobrý pozor,“ odpověděla Ivy vážněji než předtím a v jejích slovech jako by se vznášelo varování. Pak se ale zase usmála a doplnila: „Jdu mimochodem zrovna za ní do stáje. Pokud ji chceš tedy politovat osobně, můžeš jít se mnou.“

Ben byl v pokušení. Ve velkém pokušení. Pak si ale vzpomněl, že to nejde.

„Jsem domluvený s Ralphem,“ řekl a podíval se na hodinky, které ukazovaly přesně půl čtvrté. „Právě teď.“

„Aha.“ Ivy se dál usmívala, ale Benovi neunikly obavy v jejích očích. „To je samozřejmě důležitější.“

„Mám vás doprovodit do pracovny pana Camdena?“ zeptal se Kirkby, který stál pořád u nich a evidentně dobře věděl, kde se má schůzka odehrát. Bena to vůbec neudivilo. Majordomovi neuniklo nic, co se dělo v domě.

Zavrtěl hlavou. „Nemusíte. Cestu znám.“

Docela pravda to nebyla. Byl si sice celkem jistý, že se pracovna nachází na konci chodby navazující na tuto. Dům byl ovšem hrozně veliký a Ben se mohl mýlit. To však neznamenalo, že by hodlal přijmout pomoc od Kirkbyho, který se stejně pokaždé vynořil tam, kde byl zrovna Ben. Skoro jako kdyby dostal za úkol ho střežit – představa, která se Benovi nelíbila a o níž dumal, když pak sám pokračoval chodbou.

Mohl by Camdenovým zazlívat, pokud by tomu tak skutečně bylo? Pravděpodobně mu důvěřovali stejně málo jako on jim. Tato situace prostě byla pro všechny ještě příliš nová a nezvyklá.

Ben potřásl hlavou, protože občas sám nechápal, co ho přimělo k tomuto kroku. Když sem před dobrým měsícem přišel, znal jen jediný cíl: pomstu. Byl si naprosto jistý, že Camdenovi zasluhují jeho nenávist. Teď už si tak jistý nebyl, takže odložil svůj plán k ledu – alespoň do doby, než zjistí, jestli téhle rodině může věřit. Své rodině, i když to pro něj stále byla nezvyklá myšlenka. A hlavně svému otci, který mu vyšel vstříc s tak nečekanou laskavostí.

Myslel to Ralph se svou nabídkou doopravdy vážně a chtěl si k němu vybudovat vztah? Nebo to byl jenom trik, aby ukonejšil jeho ostražitost a odradil ho od původního záměru? Možná mu nadcházející rozhovor přinese víc informací.

Když dospěl k místnosti, o níž předpokládal, že je to Ralphova pracovna, viděl, že dveře jsou pootevřené. Někdo uvnitř mluvil, slyšel ten hlas zřetelně a poznal, že je to Ralph. Mimoděk se usmál. Orientační smysl ho tedy nezradil.

Zrychlil krok, ale těsně u dveří se prudce zarazil.

„Jestli si ten chlap myslí, že nás zlomí, tak to se plete,“ slyšel Ralpha. „Jenom se naparuje, to je všechno. On rychle zjistí, co se stane lidem, kteří si s námi něco začnou.“

2

Benovy oči se zúžily. Tak přece, pomyslel si a určitá jeho část pocítila uspokojení. Ignoroval bolestné píchnutí, které v něm vyvolalo to, co právě slyšel, a soustředil se raději na vztek, jenž se dral na povrch. Strčil do dveří a vešel do pracovny.

Stěny pokrývaly knižní regály z leštěného dřeva a před širokým krbem stála dvě masivní křesla a nízký stolek. Ústředním místem pracovny však byl veliký psací stůl, u něhož seděl Ralph Camden a telefonoval. Když uviděl Bena, zatvářil se překvapeně.

„Musím končit, Timothy. Uvidíme se, jakmile se vrátíš,“ řekl a odložil telefon na stůl. Potom vstal a s úsměvem vykročil Benovi vstříc.

Bylo mu třiapadesát, jak Ben věděl, ovšem jeho mírně shrbená ramena a unavený pohled ho dělaly starším a jeho tmavě blond vlasy na spáncích šedivěly.

„Jsem rád, že sis udělal čas!“ Napřáhl k Benovi ruku. „Už jsem čekal na příležitost, abychom si v klidu…“

„Tuhle frašku si můžeš ušetřit!“ skočil mu Ben mrazivě do řeči. „Já že se naparuju, ano?“ Zvedl obočí. „Jestli si tohle myslíte, tak se obávám, že to vy nemáte ponětí, s kým jste si začali.“

Starší muž na něj pár vteřin nechápavě hleděl, než se dovtípil.

„Ale tím jsem vůbec nemyslel tebe!“ vysvětloval chvatně. „Mluvil jsem o Lewisi Bartonovi, našem sousedovi v Shaw Abbey. Timothy u něj právě byl, aby si s ním promluvil, protože nás ten náfuka už zase žaluje. Musel ale odjet s nepořízenou, protože Barton nemá zájem na smírném řešení. O tom jsme právě mluvili. S tebou to nemělo nic společného.“

Ben si Ralpha ostražitě měřil, ale v jeho očích byla jen upřímná výčitka. Jak už věděl, Camdenovi skutečně byli v permanentním sporu s bohatým podnikatelem, kterému patřil sousední statek. Bylo to opravdu vysvětlení, nebo byl Ralph Camden prostě jen mimořádně dobrý lhář?

„Bene, záleží mi na tobě – dokonce velmi,“ ujišťoval ho Ralph, jelikož vytušil, co se mu honí hlavou, a na okamžik to vypadalo, že mu chce položit ruku na paži. Pak si to ale rozmyslel a váhavě se usmál. „Všechno, co jsem říkal, jsem myslel vážně. Chci začít od nuly a dozvědět se o tobě víc.“ Ukázal na křesla před krbem. „Neposadíš se?“

Ben po krátkém rozmýšlení poslechl, protože ten mrazivý vztek, s nímž vtrhl do pracovny, ho již opustil. Raději se vrátí k původní taktice a bude zatím vyčkávat.

„Dáš si čaj?“ Ralph ukázal na konvici a šálky, které již stály připravené na nízkém stole, ale pak se zarazil, jako by si na něco vzpomněl. „Anebo raději kávu? Můžu zazvonit na Kirkbyho.“

„Není třeba.“ Ben skutečně dával přednost silnému espresu, což si uvědomil, když pominula ta ztráta paměti, ale během uplynulých týdnů si na oblíbený nápoj Angličanů už zvykl. „Čaj je v pořádku.“

Když se oba chopili šálků, nastalo nepříjemné mlčení, během něhož se jen vyčkávavě pozorovali. Nakonec si Ralph odkašlal.

„Doufám, žes měl čas trochu se zabydlet,“ řekl. „Jsi se vším spokojený?“

Ben to jen stroze potvrdil, i když to vlastně nebyla pravda. Nebyl spokojený, to nebyl nikdy. Chtěl pořád dál, potřeboval nové výzvy, nové cíle. Tak neměl čas přemýšlet o tom, čeho nedosáhl. Nebo co mu bude vždycky chybět…

„A tvoje firma?“ ptal se Ralph dál, evidentně odhodlaný vést rozmluvu. „Předpokládám, žes všechno zařídil tak, abys mohl prodloužit svůj pobyt v Anglii?“

Ben zase přikývl. „Můj kolega se rozhodl, že se taky ještě zdrží. Zařídil nám u Tří korunek provizorní kancelář, odkud můžeme pracovat.“ Na rtech se mu objevil letmý úsměv, když si vzpomněl na ten chaos v Peterově pokoji. Svému příteli však věřil. Když Peter řekl, že něco bude fungovat, tak to i fungovalo. „Nějakou dobu to takto půjde.“

„V to doufám.“ Ralph se napil čaje a zase si odkašlal. „Chtěl jsem s tebou mluvit o samotě už dřív, Bene.“

Jeho hlas nezněl vyčítavě, snad jen trochu lítostivě, ale Ben měl přesto pocit, že se musí hájit. Byl to on, kdo schůzku odkládal.

„Byl jsem pořád někde na cestách, abych všechno zařídil,“ pronesl.

Ralph udělal jakýsi zvuk, něco mezi povzdechem a zasténáním, vstal a přešel k leštěnému dřevěnému glóbu, který stál v rohu. Odklopil horní polokouli, pod níž se nacházel malý, ale evidentně vybraný bar, a vzal z něj láhev skotské, s níž se vrátil na své místo.

„Taky jsem musel hodně zařizovat,“ poznamenal a velkoryse si přilil zlatavý alkohol do čaje. Pak pozvedl láhev a podíval se na Bena. „Chceš taky?“

Ben zavrtěl hlavou a teprve teď si povšiml, že Ralphovi pod okem neustále cuká nerv. Vypadal napjatě a roztěkaně, když odkládal láhev, nervózně se zasmál.

„Buď shovívavý ke starému muži. Trochu mi to pomáhá.“ Napil se a zkřivil obličej. Pak zavrtěl hlavou, a když zase pohlédl na Bena, jeho oči prosily o odpuštění. „Poslední dobou je všechno děsivě složité.“

Tomu Ben celkem rozuměl, koneckonců on sám nebyl jediným problémem, s nímž se Ralph musel konfrontovat. Přesto ale nevěděl, jestli k němu cítí soucit. To záviselo na tom, jestli byl Ralph skutečně tak nevědomý, jak tvrdil, pokud šlo o osud Benovy matky. Možná si zasloužil, co se mu právě dělo, protože tak krutě pošlapal lásku Jane Sterlingové?

„Neměl jsem to tehdy tak rychle vzdát,“ pronesl Ralph, jako kdyby četl Benovy myšlenky. „Měl jsem se zajímat, co se děje s tvou matkou poté, co jsme se rozešli. Pak by možná všechno dopadlo jinak.“ Nejistě se pousmál. „Ale teď mám alespoň šanci poznat tebe. Chtěl bych toho o tobě tolik vědět. Jak se ti vedlo a cos všechny ty roky dělal. Tedy pokud jsi ochotný mi to vyprávět.“

Ben si nedokázal poručit, aby mu ten úsměv oplatil. „To zatím nevím,“ prohlásil a naznačil ve své odpovědi, co mezi nimi stále ještě viselo.

Ralph zklamaně postavil šálek na stůl a opřel se v křesle. „Ty mi nevěříš.“

Bylo to konstatování, ale Ben ho nevyvracel, nýbrž si mlčky měřil staršího muže, s nímž ho na první pohled kromě barvy vlasů skoro nic nespojovalo.

Ne, nevěřil tomu všemu.

Ovšem z nějakého důvodu by rád uvěřil.

Sám nevěděl, odkud tahle potřeba pramení, ale najednou tu byla, jako skrytý proud pod hladinou, který ho stahoval stále hlouběji, čím déle se tu zdržoval. Nedokázal Ralpha Camdena nenávidět tak jako na počátku, kdy v sobě cítil pouze vztek.

Bude však zapotřebí víc než jen pár chabých omluv, aby konečně překonal svou nedůvěru. Potřeboval fakta. Důkazy, že se skutečně v Camdenových mýlil a že to jeho otec s tím novým začátkem myslí vážně. Proto na něj Ben hleděl se stejnou neústupností, která ho dosud se zdravou kůží prováděla životem.

„Předpokládejme, že ti věřím, že jsi skutečně netušil o mé existenci – což je pro mě stále ještě obtížné. Ale opravdu jenom teoreticky – uvěřím ti a budu vycházet z toho, že šlo o velké nedorozumění. Jak daleko zajdeš, abys mě o tom přesvědčil?“

Ralph při prvních slovech s nadějí vzhlédl, ale nyní působil spíše bezradně.

„Jak daleko bych měl podle tebe zajít?“ zeptal se, ale pak mu došlo, co Ben myslí. Zase si odkašlal. „Jestli je něco, co bys chtěl vědět, něco, co můžu udělat, abych ti to dokázal, tak to řekni.“

Výraz jeho modrých očí byl upřímný, ale Ben se nemusel spoléhat pouze na svůj dojem. Mohl to otestovat.

„Rád bych viděl účetní knihy. Bilance. Všechno, co souvisí s domem a statkem,“ řekl a sledoval Ralphovu tvář. Zpozoroval, jak mu v očích probleskl úlek. „Myslím, že pokud si mám udělat obrázek o tom, jak tady žijete, byl by to dobrý začátek,“ dodal na vysvětlenou, ale Ralph samozřejmě věděl, co za jeho požadavkem stojí – a že se ocitl zahnaný do kouta. Protože pokud Benovi umožní přístup k natolik citlivým údajům, bude zranitelný a bude se muset spoléhat, že Ben nové informace nepoužije proti rodině.

Ne, tohle on neudělá, pomyslel si Ben a musel potlačit nečekané zklamání.

Ralph však jenom pokrčil rameny. „Proč ne?“

Vstal a přešel k psacímu stolu, kde cosi naťukal do počítače, který tam uprostřed těch starožitností působil jako připomínka moderní doby.

„Tady.“ Ustoupil stranou a ukázal na monitor. „Všechno je uloženo v tomto programu. Podívej se, když je to pro tebe tak důležité.“

Zatímco Ben vstal a obcházel stůl, nespustil Ralpha z očí. Na jeho vstřícném postoji se však nic nezměnilo, ani když Ben skutečně zasedl k velkému psacímu stolu a zahleděl se na obrazovku. Byl to zastaralý účetní program, který se skoro nepoužíval, ale Ben ho znal, protože s ním už kdysi přišel do styku. Rychle se proklikal několika stránkami a zhruba si udělal představu, jak je účetnictví vedeno.

„Ty se v těchto věcech vyznáš, že?“ zeptal se Ralph a Ben k němu překvapeně vzhlédl, protože ta otázka v sobě měla tolik naděje. Skoro jako kdyby se Ralph nepovažoval zrovna za odborníka. Jako kdyby… potřeboval pomoc?

„Trochu,“ odpověděl Ben a soustředil se dál na sloupce čísel. Měl na to však jen pár minut, protože pak se ozvalo hlasité zaklepání na dveře.

„Ano?“ zavolal Ralph a usmál se, když vešel jeho mladší bratr Timothy. „Ach, ty už jsi zpátky.“

„Jak vidíš,“ odpověděl Timothy nerudně. „Kirkby mi řekl, že máš schůzku s panem Sterlingem. Myslím, že bych raději měl být u toho…“

Zarazil se, protože si asi až teď uvědomil, co Ben dělá za Ralphovým stolem. „Co mu tam ukazuješ?“

„Ben se chtěl podívat na účetnictví,“ informoval ho Ralph. „Aby byl v obraze, jak…“

„A tys mu to dovolil?“ přerušil ho Timothy šokovaně. „Zbláznil ses?“

Upřel zase pohled na Bena a v jeho očích byl mrazivý hněv. „Nechápu, jak jste k tomu mého bratra přiměl, pane Sterlingu, ale jako právní zástupce rodiny vás musím požádat, abyste neprodleně zanechal toho vměšování do našich soukromých záležitostí.“ Výhrůžka se nedala přeslechnout.

„Timothy!“snažil se ho varovat Ralph, ale jeho bratr vyrazil dlouhými kroky ke stolu a zastavil se nad Benem.

„A tím neprodleně myslím teď hned,“ upřesnil, i když Ben rozuměl vzkazu hned napoprvé. Měl vyklidit místo za počítačem, ale byl ve velkém pokušení zůstat prostě sedět a zjistit, jak daleko Timothy zajde, aby ho k tomu donutil.

Vysoký právník, který byl štíhlejší a mnohem průbojnější než jeho starší bratr, nedával své nepřátelství najevo tak otevřeně jako lady Eliza, ovšem i on se stejně jako jeho matka od počátku netajil tím, že v Benovi vidí hrozbu a že je nutné ho vypudit. Na odmítání byl však Ben zvyklý, s tím počítal. A pokud chtěl Timothy problémy, mohl je klidně mít. Pomalu vstal, aniž by uhnul pohledem.

„Já vím, je pro tebe těžké se s tím smířit, strýčku,“ poslední slovo zdůraznil a pozvedl provokativně obočí, „jenže já jsem teď součástí rodiny. A o čem se můj otec se mnou radí nebo co mi dovolí, to je jen jeho a moje věc.“

Výraz v Timothyho očích ještě o něco víc ztvrdl a on se napřímil, aby poněkud vyrovnal skutečnost, že není tak vysoký jako Ben.

„Ale ano, je to i moje věc,“ odpověděl příkře. „A je zapotřebí něco víc než jen genetický test, aby se člověk stal členem této rodiny, pane Sterlingu. Jste tady hostem, nic víc. A teď prosím buďte tak hodný a omluvte nás, chci si s bratrem promluvit. Mezi čtyřma očima.“

Benova nedůvěra opět vzrostla. Bylo to snad domluvené, nějaká nestoudná fraška? Měl ho jeden bratr navnadit, aby ho ten druhý hned zase odehnal?

Otočil se ke svému otci, který zatím k Timothyho výbuchu nic neříkal – a na moment zapomenul na svůj hněv, když viděl, jak je Ralph děsivě bledý. Na čele se mu leskl pot a opíral se o hranu stolu tak ztěžka, jako kdyby potřeboval oporu.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Ben s obavou.

Ralph přikývl. „Hned to přejde,“ řekl a zkřivil ústa v něčem, co měl být nejspíš omluvný úsměv.

Ben mu přesto přistrčil židli a on se posadil, zjevně s povděkem. Po chvíli se mu do tváří vrátila barva, ale stále vypadal napjatý a vyčerpaný, což Timothymu zavdalo záminku k dalšímu útoku.

„Rozrušujete ho,“ vyčetl Benovi. „Myslím, že bude lepší, když půjdete.“

Ben zaváhal a podíval se na Ralpha, čekal, že konečně něco řekne. Že se bratrovi postaví na odpor.

V pohledu svého otce však odhalil pouze lítost a bezmoc, která ho zároveň dojímala i odpuzovala, takže kolísal mezi obavou a nově klíčící zlostí. Neměl Ralph sílu stát si za svým slovem, protože mu bylo zle? Nebo nebyl obecně dost silný, aby se angažoval v tom, co pro něj bylo důležité?

Ben si uvědomoval, že se pohybuje na tenkém ledě, protože obě možnosti se ho nečekaně dotkly. Najednou si už nebyl jistý, že se rozhodl správně.

„Ano, zřejmě to bude opravdu lepší,“ zavrčel nevrle a vyrazil dlouhými kroky ke dveřím, kde se málem srazil s Kirkbym, který jako obvykle vytušil, že je ho někde zapotřebí.

„Bene!“ slyšel zavolat svého otce, ale ignoroval to a protáhl se kolem mohutného majordoma ven. Potřeboval ven z tohoto starého domu, takže seběhl do přízemí, odtud na terasu a zhluboka vydechl.

Tohle potřeboval. Vzduch. A chladnou hlavu. Chladnou hlavu, kterou neustále ztrácel, co byl v Anglii. Anebo vlastně od chvíle, kdy ho Kate Huckleyová praštila polenem, takže na několik týdnů ztratil paměť. Teď už sice zase všechno věděl, ale několik opravdu důležitých věcí evidentně zapomněl. Jako například to, že není dobré pouštět si lidi k tělu…

V kapse u košile mu začal zvonit mobil. Vytáhl ho, a když viděl, že je to Peter, zakoulel uštvaně očima. Přesto to zvednul.

„Tak co, máš rozhovor s tatínkem za sebou?“ Peter mluvil hodně nahlas, aby přehlušil hlasy, které bylo slyšet v pozadí. Zřejmě seděl – tak jako v posledních dnech často – v lokále u Tří korunek v Salter’s Endu.

„Jo.“ Ben se nesnažil skrývat, že nemá náladu o tom mluvit. Peter se však nenechal odradit.

„No, tak doufám, že to proběhlo aspoň tak mizerně, jak právě zníš, a že ti konečně došlo, že tu nemáš co pohledávat. Už to v téhle díře na tomhle zatraceném ostrově totiž opravdu dýl nevydržím. Já tu nakonec zešílím, jestli…“

„Ano, já vím,“ zasténal Ben, který tyhle litanie nemohl už ani slyšet.

„Dobře,“ prohlásil Peter suše. „V tom případě s tím něco dělej, ať můžeme konečně letět domů.“

Nehodlal se prostě vzdát a Ben byl na vteřinu skutečně v pokušení ustoupit. Když se vrátí do New Yorku, bude všechno zase v normálu. Tak jako to bývalo vždycky. Pak všechno to, co zažil tady, vybledne ve vzpomínce, kterou jednoho dne zapomene…

Otráveně se zastavil, když zpoza skupiny stromů vykoukly stáje. Ani si nevšiml, že celou dobu rázoval dál. Skoro jako kdyby si jeho nohy našly cestu samy.

Byla Kate ještě ve stáji, jak říkala Ivy?

„Bene Sterlingu, tak řekni něco, zatraceně!“ Peterův hlas zněl netrpělivě. „Tak co bude s New Yorkem?“

„Zavolám ti později,“ odvětil Ben vyhýbavě a zavěsil. Potom se s novým odhodláním dal do pohybu a pokračoval dál ke stájím.

Table of Contents

Prolog

1

2