Linda Castillo

STŘÍPKY TICHA

Originální název: Breaking Silence

Vydáno u Minotaur Books, New York 2011

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2011 by Linda Castillo

Published by arrangement with St. Martin's Press, LLC. All rights reserved.

Translation © Lenka Faltejsková 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7388-1

Tato kniha je fikce. Všechny postavy, organizace a události v románu zachycené jsou výplodem autorčiny představivosti nebo jsou použity fiktivně.

Tuto knihu věnuji své rodině: manželu Ernestovi, hrdinovi mého života; a Debbie a Jackovi Sargentovým za naše společné dobré časy. Mám vás všechny ráda.

PODĚKOVÁNÍ

Tvůrčí proces je dlouhá a někdy až úmorná cesta. Jako u každé knihy musím poděkovat mnoha lidem za odborné vědomosti a za podporu. Nejprve bych ráda poděkovala své agentce Nancy Yostové, protože je geniální a vždycky dosáhne svého. Děkuji svému redaktorovi Charlesi Spicerovi, jehož redaktorská genialita je jen špičkou ledovce. Ve Velké Británii patří poděkování redaktorce Trishe Jacksonové a pomocné redaktorce Thalii Suzumové za vynikající redakční práci a nadšení pro knihy (nemluvě o té nádherné kytici v den vydání)! Jako vždy jsem také vděčná všem prvotřídním vydavatelským profesionálům z newyorského St. Martin’s Press: Matthewu Shearovi, Sally Richardsonové, Andymu Martinovi, Matthewu Baldaccimu, Sarah Melnykové, Bobu Podraskymu, Kerry Nordlingové a Alison Caplinové. Nepochybně jsem opomněla mnoho dalších nadaných lidí, ale vězte prosím, že jsem vděčná za vaše vědomosti, podporu a nadšení. Ráda bych také z celého srdce poděkovala své přítelkyni z dětství Coleen Jessupové za to, že mě během četných cest do Ohia pokaždé uvítala ve svém domě a také za fantastickou projížďku na koni Sonnym.

V neposlední řadě nemohu nezmínit svou báječnou, oddanou a nadanou skupinu kritiků: Jennifer Archerovou, Anitu Howardovou, Marcy McKayovou a April Redmonovou. Díky, dámy. Je s vámi zábava, dokážete vylepšit každou knihu.

Tři tiché věci:

Padající sníh,

hodina před úsvitem,

ústa

zesnulého.

„Triad“, Adelaide Crapsey

PROLOG

Se psy bude problém.

Za poslední týden to místo dvakrát projel s vypnutými světlomety a staženými okny, díval se, naslouchal. Plánoval. Slyšel je štěkat. Zatracení bíglové. Ze silnice bylo vidět vrcholky drátěných kotců. Je jich přinejmenším šest. Ta babizna má celé stádo zablešených štěkajících vořechů. Přesně jak se dá od špinavé staré báby čekat – sbírá špinavá zvířata. Sama žije jako prase. Ale jestli si myslí, že jim psi zabrání udělat, co je třeba, tak se šeredně plete.

Šeredně.

Za poslední hodinu se zvedl silný vítr, lomcoval větvemi stromů. Zima nebyla na obtíž a vítr alespoň přehluší všechny zvuky. S trochou štěstí by mohlo dokonce sprchnout nebo začít sněžit. Všude bude svinčík a bláto, což se hodí, když nechcete zanechat stopy.

Světlomety vypnul už kilometr zpátky. Naposledy projel kolem, otevřel okno. V domě se nesvítilo. Psi byli zticha. Měsíc zakrývaly houstnoucí mraky, ale tma představovala vítané plus. Věděl, co má dělat, zapamatoval si, jak to tam vypadá, nevadilo mu, že na práci neuvidí.

Ohlédl se na spolujezdce a přikývl. „Jde se na to.“

Zaparkoval pick-up v zatáčce polní cesty nějakých sto metrů od štěrkové silnice. Stropní svítidla předem přelepil páskou, aby ho neprozradila, až otevře dveře. Vystoupili z vozu, od úst jim stoupala bílošedá pára. Kolem vládlo zimní ticho. Ozývalo se jen praskání větví ve větru. Zahoukání sovy dole u potoka. Kukuřičné pole bylo sklizené, holé stvoly šepotaly jako neposlušné děti.

Zůstal stát u dveří, rychle si zul boty a obul po kolena vysoké gumáky. Dnes večer je bude potřebovat, a nejen kvůli bahnu.

Vzal si kožený opasek s pouzdrem a připásal si jej kolem boků jako pás s nábojnicemi. Čepel loveckého nože na zadním sedadle se leskla jako modrý led. Německý nůž – nejlepší na trhu – měl širokou patnácticentimetrovou čepel a koženou rukojeť pokrytou epoxidovým nátěrem. Ta rukojeť se mu hodně líbila. Povrch neklouzal v ruce, střenka dokonale seděla v dlani. Záštita byla malá, a nůž proto nebyl ideální k bodání, přesto byl dostatečně masivní, aby se zařízl hluboko a napáchal vážné škody. Když si jej před čtyřmi lety objednal, získal navíc zdarma kamenný brousek. Zatraceně dobrý nůž.

Jakmile jej uchopil, zmocnilo se ho vzrušení. Příjemná zbraň do ruky. Smrtící a krásná. Umělecké dílo pro fajnšmekry. Zasunul jej do koženého pouzdra a tiše zavřel dveře vozu.

Přelezli přes příkop a pustili se kukuřičným polem k drátěnému plotu na jižní straně pozemku. Nylon se třel o nylon, ale jinak holínky na prochladlé mokré půdě nebylo téměř slyšet. Dvacet metrů od ohrad s dobytkem už slyšel zvířata neklidně přešlapovat. Došli až k plotu.

Když prolézali mezi ocelovými trubkami, z nichž byla svařená brána, několik ovcí se rozprchlo. Kromě prasat byla většina jatečních zvířat tupá. Ale ovce obzvlášť. Bezduchá stádní zvířata. Připomínala mu své lidské protějšky. Tupé. Důvěřivé. Slabé. Klidně se nechají odvést na porážku. Na rozdíl od něj. Už si to nenechá dál líbit. Přišel čas zaujmout jasné stanovisko. Něco podniknout.

Stáli v ohradě asi tři metry od sebe. Jejich oči brzy uvykly téměř neproniknutelné tmě. Ovce se pohybovaly v kruzích a pokoušely se splynout se zbytkem stáda, uniknout hrozbě. Ale dnes večer v jednotě síla nebude.

Jeho parťák na druhé straně ohrady vybral zvíře a vrhl se na něj. Dusot desítek kopyt. Záblesk čepele. Přidušený výkřik nešťastného zvířete. Zahlédl spršku krve, která dopadla na rozblácenou půdu. Tu starou krávu čeká ráno pořádný překvápko.

Hrubá střenka ho hřála v dlani. Všiml si staré, tlusté ovce v rohu. Připomínala mu tu stařenu. Špinavou starou svini. Lidský odpad. Skočil po ovci, chytil ji pod krkem a přimáčkl k sobě. Zvíře bečelo, pokoušelo se uprchnout, kopalo. Zaklel, sevřel vlnu v pěsti a přimáčkl si to páchnoucí boulovaté tělo na prsa. Jediný řez. Mokré horko na ruce. Kluzká rukojeť. Zvuk předsmrtného chroptění, připomínající přesýpání vlhkého štěrku. Zvíře sebou zaškubalo a ochablo.

Oprávněné zabití.

Pustil mrtvou ovci. Psi se rozštěkali. Zatím se nikde nerozsvítilo, ale dlouho to nepotrvá. Tak rychle ještě jednu.

Rozhlédl se, v rohu spatřil další ovci, která působila dezorientovaně. Rozběhl se k ní. Zvíře se kolem něj pokusilo proběhnout. Rozmáchl se nožem. Čepel se zabořila hluboko. Ocel narazila na kost. Zvíře podkleslo.

Už nepřemýšlel, jen konal, odváděl svou práci. Popadl ovci za uši. Zvrátil jí hlavu. Řízl. Sprška krve se ve tmě zdála černá. Horká tekutina mu potřísnila ruce. Oblečení. Tohle nikdy neměl rád…

„Světla,“ sykl jeho parťák. „Musíme padat.“

Otočil se a mezi stromy zahlédl žlutou záři. Psi v kotcích šíleli. „Zasraný čokli.“

Pohybovali se rychle. Nemluvili. Prolezli mezi mřížemi brány. Bahno se jim lepilo na boty. A pak se rozběhli. Máchali rukama. Od úst jim stoupala pára. V žilách koloval adrenalin.

Doběhli k autu, otevřeli dveře a naskočili.

„Kolik jsi jich dostal?“ zeptal se.

„Dvě.“ Jeho spolujezdec si sundal čepici. Stále lapal po dechu. „Co ty?“

„Dvě.“ Když si to představil, usmál se. „Ta špinavá stará amišská kunda bude čumět.“

KAPITOLA 1

Pršet začalo o půlnoci. Krátce nato se zvedl vítr, serval poslední listy z javorů a platanů a rozfoukal je po Main Street jako vysušené vyděšené korýše. Teplota s každou hodinou klesala, ze severu se hnala studená fronta. Do rána bude sněžit.

„Debilní počasí.“ Roland „Gurčák“ Shumaker vmáčkl své čtyřiasedmdesátileté tělo do starého hlídkového vozu Crown Vic a až příliš prudce za sebou zabouchl. Neměl se nechat uvrtat do noční směny. Přece jen nemládne. Jenže ten zatracený Skidmore dostal neschopenku a náčelnice Gurčáka požádala, aby ho zastoupil. V té době mu představa, jak brázdí Painters Mill v hlídkovém voze ve čtyři ráno, nevadila. Teď ovšem nechápal, co ho to popadlo.

Nebylo to tak vždycky. Kdysi bývaly noční směny jeho spásou. Po setmění se začali objevovat potížisté jako upíři lačnící po krvi. Padesát let projížděl Gurčák těmito ne zas tak špatnými ulicemi a celým svým policajtským srdcem doufal, že nějaký grázl překročí hranici a on se dočká kýženého zásahu.

Později už ale sotva zvládal osmihodinovou směnu, tělo mu bolestně připomínalo, že už mu není čtyřiadvacet. Když to nebyla záda, tak krk nebo ty zatracené nohy. Stárnutí je nanic.

Když se Gurčák podíval do zrcadla, civěla na něj tvář vrásčitého starce s přihlouplým výrazem. Pokaždé, když si toho starce prohlížel, říkal si: Jak se to, sakra, mohlo stát? Neměl ponětí. Podepsal by se nanejvýš pod prohlášení, že čas je pěkně záludná bestie.

Právě když Gurčák zajel na Dogleg Road, ožila jeho vysílačka. „Jsi tam, Gurčáku?“

Noční dispečerka Mona Kurtzová byla energická dívka s bujnými rusými kadeřemi a šatníkem, který musel náčelnici děsit. Byla věčně rozverná, jako by ujížděla na kokainu. A navíc se rozhodla stát policistkou. Gurčák ještě neviděl policistku, která by nosila černé silonky a vysoké podpatky. Přinejmenším pokud nepracovala inkognito. Mona se mu nezdála na takovou práci stavěná. Možná protože byla moc mladá, trochu divoká a nestála nohama pevně na zemi. Měl na ženské u policie svůj názor, ale nechával si ho pro sebe.

S náčelnicí samozřejmě problém neměl. Na začátku pochyboval – ženská, navíc bývalá amiška – Kate Burkholderová se však za poslední tři roky ukázala jako zatraceně schopná. Ani úcta k ní ovšem nezměnila jeho názor na úlohu žen u policejního sboru.

Zvedl mikrofon. „Nevím, kde bych byl jinde,“ zabručel.

„Za tohle ti bude Skid hodně zavázanej.“

„To si piš. Ten prevít se stejně určitě zmastil.“

Poslední dvě noci si s Monou přes vysílačku povídali, vesměs aby si zpestřili monotónnost nočních směn v malém městě. Dnes se však Mona zdála zamlklá a Gurčák z toho vyvodil, že ji něco trápí. Věděl, že nikdy nechodí dlouho kolem horké kaše, proto jednoduše vyčkal.

„Mluvila jsem s náčelnicí,“ oznámila po chvíli.

Gurčák se zašklebil. Bylo mu jí líto, nemyslel si, že by ji náčelnice někdy povýšila na plnohodnotnou policistku. „A co ti řekla?“

„Prej o tom popřemýšlí.“

„Tak aspoň něco.“

„Myslím, že mě nemá ráda.“

„Ale jo, má.“

„Trčím v dispečinku už tři roky.“

„Je to dobrá zkušenost.“

„Podle mě si sem vezme někoho odjinud.“

Totéž si myslel i Gurčák, neřekl však nic. Nikdy nevíte, kdy ženským bouchnou saze. Noc bude dost dlouhá i bez vytočené dispečerky. „Vydrž, děvče, ona si dá říct.“

Vtom se ze druhého konce ozval nouzový signál, což ho milosrdně vysvobodilo.

„Někdo volá nouzovou linku,“ oznámila Mona a odpojila se.

Gurčák si oddechl, pověsil mikrofon a doufal, že ji hovor chvíli zaměstná – a nezaměstná jeho. Kdysi si myslel, že čím bude starší, tím víc bude ženským rozumět. Což jen dokazuje, jak se člověk někdy plete. Dnes pro něj ženy nebyly o nic menší záhadou než zamlada. Z devadesáti procent nechápal ani vlastní manželku, a to žil s Clarice už třicet let.

Do okna pleskaly dešťové kapky se sněhem. Gurčák zapnul stěrače. Pravá noha ho brněla. Měl chuť na cigaretu. Zadek ho bolel od sezení.

„Na tohle už jsem starej,“ ulevil si.

Právě když zahnul na okresní silnici číslo tři, ozval se ve vysílačce Monin hlas. „Gurčáku, mám tu pravděpodobně deset jedenáct na farmě u Humerickových na Folkerthově.“

Kód ho překvapil, popadl mikrofon. „Jaký problémy se zvířatama?“

„Stará paní Humericková tvrdí, že jí něco zabilo několik ovcí. Prý jsou všude vnitřnosti.“

„To si děláš kozy.“

„Myslí si, že to možná udělalo nějaké zvíře.“

„To spíš yetti.“ Gurčák cosi zabručel, otočil vůz a zamířil k Folkerthu. „Jak je ta adresa přesně?“

Mona ze sebe vychrlila číslo a dodala, že farma Humerickových není daleko od Mlynářova rybníka a háje podél Painterského potoka.

„Jsem deset sedmdesát šest,“ ohlásil, že je na cestě, a zapnul maják.

Farma Humerickových, k níž dorazil o pár minut později, byla osvícená jako fotbalový stadion. Déšť se sněhem se leskl ve světle obrovského reflektoru umístěného na fasádě stodoly. June Humericková, která už zhruba dvacet let žila jako vdova, byla rozložitá jako ragbista a přesně tak zákeřná. Prohlašovala se za amišku, ale vůbec tak nevypadala ani se tak nechovala. Před deseti lety udělala na biskupa dlouhý nos a nechala si na farmě zavést elektřinu. Řídila starý pick-up dodge, dopřávala si žvýkací tabák, kdy se jí zachtělo, a když byla rozčilená, klela jako námořník. Amišský farní okrsek ji přestal počítat mezi své ovečky. Vdově Humerickové to bylo očividně jedno.

Nyní stála vedle svého automobilu ve flanelové noční košili, po kolena vysokých holínkách a maskáčové bundě. V jedné ruce třímala dvouhlavňovou pušku po zesnulém manželovi, ve druhé baterku. „Tady jsem!“ křikla.

Gurčák nechal běžet motor a zapnuté světlomety namířené na potemnělou ohradu se zvířaty vedle stodoly, popadl svítilnu Maglite a vysoukal se z auta. „Dobrej, June,“ pozdravil a pustil se k ní.

Nenamáhala se odpovědět, místo toho ukázala na ohradu o deset metrů dál. „Dobrej? Pěkně blbej! Něco mi zabilo čtyři ovce. Rozsápalo je to na kusy.“

Šel, kam mu ukazovala. „Jehňata?“

„Ne, tyhle ovce byly dospělý.“

„Neviděla jste nic? Nebo neslyšela?“

„Slyšela jsem je bečet. Psi štěkali, že by to probudilo mrtvýho. Než jsem se sem dostala, byly ovce v Pánu. Všude jsou jejich vnitřnosti.“

„Možná to byli kojoti,“ navrhl řešení Gurčák. „Slyšel jsem, že se do Ohia vracejí.“

„Já teda ještě neviděla, že by kojot udělal něco takovýho.“ Vdova se na něj dívala, jako by byl prostoduchý. „Vím, kdo to byl, a jestli máte v hlavě taky mozek, bude to jasný i vám.“

„Ještě jsem ty ovce neviděl, tak jak mám poznat, kdo to udělal?“ ohradil se rozhořčeně.

„Protože tohle není poprvý, co se něco takovýho stalo.“

„Mluvíte o těch útocích na amiše?“

„Přesně vo tom mluvím.“

„Zabití pár ovcí není zrovna typickej způsob jak na to, nemyslíte?“

„Ale houby, některejm lidem prostě vadíme, Gurčáku. Nás, amiše, šikujou už skoro sto let.“

„Šikanujou,“ opravil ji automaticky.

Vdova ho zpražila ledovým pohledem. „Tak co s tím budete dělat?“

Gurčák až moc dobře věděl o nedávném nárůstu zločinů vůči amišům. Vesměs šlo o malé škody: rozdupanou poštovní schránku, rozbité okno, házení vajec po bryčce. Dříve považovala místní policie i úřad šerifa podobné výstřelky za celkem neškodné zlomyslnosti. Jenže za posledních pár měsíců nabraly útoky zlověstný směr. Přede dvěma týdny někdo vytlačil bryčku ze silnice, při čemž byla zraněna těhotná amišská žena. Náčelnice a šerif holmeského okresu pracovali na sestavení zvláštní vyšetřovací jednotky. Potíž byla v tom, že amišské oběti jednohlasně odmítaly podat obvinění, oháněly se dobře známou frází: „Bůh se o nás postará.“

„No, June, zatím se nám nikoho nepodařilo přesvědčit, aby podal stížnost.“

„Zatracený pacifisti,“ odfrkla si. „Já to udělám.“

„Než začnem někoho lynčovat, co kdybysme se mrkli na ty ovce a ujistili se, že to třeba nebyli psi nebo tak něco?“ Gurčák si povzdechl, myslel na své nové kovbojské boty Lucchese a bláto v ohradě.

June vyrazila do tmy směrem k ohradě a noční košile jí šustila kolem nohou. Ocelová brána zavrzala. Gurčák už ovce cítil, zemitý zápach skopového, bláta a hnoje. June měla zhruba dvacet ovcí a všechny se přesně v tu chvíli rozhodly začít bečet. Gurčák slyšel, jak pobíhají kolem. Pustil se za June přes ohradu a na boty se mu okamžitě nalepilo bahno a ovčí trus. Vyplašená zvířata se před nimi rozprchla.

„To je teda noc,“ ulevil si Gurčák a přál si být doma ve své suché, teplé posteli. Namířil kužel světla podél dřevěné ohrady. V půli cesty o něco zakopl a málem upadl. Zaklel a posvítil si baterkou na zem. Zakopl o uříznutou ovčí hlavu.

„Do prdele! Co to je?“

„To bude Bess.“ June Humericková ztlumila hlas. „Chuděra stará.“

Ovčí hlava ležela v kaluži krve a bláta. Hubu měla částečně otevřenou, drobné bílé zuby odhalené. Růžový jazyk visel z tlamy jako splasklý balónek. Gurčák zvířeti posvítil na krk. Netušil, jak byla hlava odtržena od zbytku těla, ale rozhodně to nevypadalo na práci nějakého hubeného kojota. Šlo o čistou řeznou ránu. Mezi červenou tkání vykukovala růžová kost páteře.

„Nemyslím, že to udělal kojot.“ Gurčákovi se chloupky na zátylku zježily jako bodliny. „Vypadá to spíš na nůž.“

„To je mi teda novina.“ June přelétla kuželem světla po obvodu ohrady. „Kdybych se sem dostala dřív, byla bych do těch hajzlů napumpovala olovo.“

Gurčák ucouvl od uříznuté hlavy a posvítil si na druhou mršinu. Krev ho nikdy moc nevyváděla z míry, ale když spatřil růžové vnitřnosti vyrvané z rozříznutého břicha, přepadla ho nevolnost.

„Co to má do prdele bejt?“ zachmuřil se.

Vdova Humericková se nad jeho výrazivem nepozastavila, sama se nezdráhala používat silnější slova. Došla až k němu a posvítila na mrtvou ovci. „Je to prostě nesmyslný.“

„Kdyby nepršelo, byly by tu možná stopy.“ Gurčák mávl svítilnou zleva doprava. „Vážně jste venku neviděla žádný světlo?“

„Neviděla jsem vůbec nic.“

Gurčák znovu posvítil na mršinu. „Mohli by to bejt ty vyznavači ďábla z jihu.“

Rozložitá žena ukázala na mrtvé tělo bez hlavy. „Nevzali si nic jako oběť.“

Její výraz jasně říkal, že jeho teorii s uctívači ďábla nebere. Gurčák nehodlal trčet venku v dešti a sněhu a dohadovat se s ní. „No dobře, objedu to kolem a potom sepíšu hlášení.“

Věnovala mu nevěřícný pohled. „A co když se vrátí? Třeba se schovali někde v lese a čekají, až odjedete, aby mohli dorazit ostatní ovce.“

„Nevidím tady nikoho, koho bych moh zatknout.“

„Můžete prohledat les.“

„Na to je moc tma, zvlášť v tomhle počasí.“

„To jsou všechno jenom kecy, Gurčáku.“

Vzdychl; před dvaceti lety by okamžitě skočil na návnadu a pustil se do tmavého lesa pátrat po těch darebácích. Vydal by se na lov. Dnes v noci, kdy ho bolela kolena a chlad mu pronikal do morku kostí, byl víc než ochotný počkat na světlo a přenechat tuhle fušku další směně.

„Hned ráno promluvím s náčelnicí a předám případ tý zvláštní jednotce, kterou kvůli tomu založili.“ Zamířil k bráně, zpátky na příjezdovou cestu a ke svému pěkně vyhřátému hlídkovému vozu. „Možná byste měla ty ovce na noc zamknout do chlíva.“

June se nedala. „Stará rozvrzaná stodola tyhle šílence těžko zastaví.“

„Tak dobrou noc.“ Gurčák už byl v půli cesty k autu, když vysílačka znovu ožila. „Co zas?“ zavrčel.

„Gurčáku, mám tu deset padesát dva na farmě Slabaughových. Právě volal David Troyer, prej tam spadli tři lidi do jímky.“

„A kurva.“ Gurčák zašmátral po mikrofonu na klopě. Kdysi míval policista vysílačku jen ve voze. Když se rozhodl, mohl volání klidně ignorovat. Jenomže dnes ji musel nosit jako nějakou divnou součást vlastního těla, jeden konec připnutý k opasku, druhý zastrčený za uchem a s mikrofonem připnutým na prsou jako nějakou zatracenou medailí. „Volalas záchranku?“

„Jsou na cestě. Říkala jsem si, že by ses tam asi měl podívat.“

Gurčák znovu vzdychl; bláta a výkalů si pro jednu noc užil ažaž. Jenže jímka byla nebezpečné místo. Tvořily se v ní plyny, které mohly člověka zlikvidovat rychleji než plynová komora, pokud nebyl opatrný. „Adresa?“

„Pojedeš po silnici číslo tři sta šedesát čtyři, pak okreskou číslo dva.“

Tam to Gurčák znal. Byla to víceméně polní cesta na jih od města, po níž bude jízda bez pohonu na všechna čtyři kola zatraceně těžká. Pochopil, že to je konec jeho nových bot. Zaklel. „Asi zavolej náčelnici.“

„Rozumím.“

„Jsem deset sedmdesát šest,“ ohlásil a přinutil své staré nohy k běhu.

Table of Contents

PODĚKOVÁNÍ

PROLOG

KAPITOLA 1