David Nedoma

DRUHOU NOHOU V HROBĚ

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© David Nedoma 2016

© foto na obálce Andrey Kiselev 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

978-80-243-7406-2

Tato kniha se snaží respektovat dobu, v níž se děj odehrává, historických reálií se ale úplně přesně nedrží. Pokud už se v ní náhodou objeví skutečně žijící postava, podléhají její motivace, chování i celková charakteristika svévoli autora, kterému slouží jen k odehrání předem připravené role – čímž se všem dotyčným, především Minsterberkům a Janovi z Valdštejna, autor touto cestou hluboce omlouvá.

Vyhnání z ráje

1

Den začíná jako obvykle – příšerně mě bolí hlava a marně se pokouším zaujmout polohu, při níž bych ještě mohl nějak rozumně dospat. Brzy začnou ranní modlitby a bylo by asi záhodno, abych se tam jednou po čase objevil…

Život v klášteře není nijak náročný – rozhodně bych si netroufal tvrdit opak –, ale co se týká modlení, jsou na to tady docela vysazení. Modlíme se od rána do večera, a jak se chvíli nemodlíš, hned se na tebe koukají divně. Co taky čekat od mnichů, že? Už to motto: Modli se a pracuj.

Přiznám se, že když jsem poprvé překračoval práh kláštera a tohle heslo uviděl ve vstupní fortně, oblil mě studený pot. Pokud bych si já osobně měl vetknout do vínku nějaké to životní moudro, tyto dvě činnosti by mi asi jen stěží přišly na mysl. Naštěstí, nic se nejí tak horké, jak se uvaří, a benediktini nejsou, jak jsem brzy poznal, šílenci, kteří by dřeli od soumraku do soumraku jako mezci. Modlit se – to ano, to jim jde dobře, ale nic se nemá přehánět. Při práci, tedy při usilovné fyzické práci, se nedá tak dobře obracet k Bohu. Na to je dobrý spíš klid, ticho, rozjímání… Rozjímání je tudíž činnost, jíž se místní klér zabývá nejčastěji. Rozjímáme (já jsem tedy zatím stále jen pouhý novic, ale řekněme, že sem také patřím) kdykoli se k tomu naskytne příležitost. Rozjímáme na modlitbách, v knihovně, v klášterním pivovaru, v zahradách, v jídelně při hostinách… Kam se hneme, tam rozjímáme. Myslím, že tak máme mnohem blíž k Bohu než s jakýmkoli pracovním nástrojem v ruce. Našlo by se tu pár bratrů, kteří na to mají sice jiný náhled, ale na ty hledí moudřejší většina se shovívavostí světců. Nesmějeme se jim a ani se je nesnažíme obrátit na svou víru. Chodíme se na ně dívat, jako bychom v jejich marném pinožení pro sebe hledali inspiraci.

Den, o němž zde hovořím, tedy začal jako desítky jiných před ním, ale nakonec stejný zdaleka nebyl. Na ranních modlitbách mi bylo tak zle, že jsem se modlil opravdu vroucně, díky čemuž si mě všiml i sám opat, který – ve snaze si mě někam zařadit – na mě civěl dobrou půlhodinu. Nakonec jen moudře pokýval hlavou a další snahu vzdal, ovšem možná na tom také nebyl zrovna nejlíp, takže jen tupě zíral před sebe a já se jen zrovna náhodou nacházel v jeho zorném poli.

Hned, jak to jen bylo možné, jsem se odebral rozjímat na své lože. Cítil jsem se, jako bych strávil několik týdnů v cele s bratrem Joachimem, jehož dech by dokázal srazit k zemi medvěda brtníka. Co jsem tak zaregistroval, nás rozjímajících bylo tentokrát opravdu dost – dobrá polovina konventu dostala stejný nápad jako já a odpotácela se na lože, někteří usnuli už rovnou na modlitbách a dost bylo těch, co na modlitby ani nebyli schopni dojít.

Předchozího večera se slavil svátek na počest svatého Bedy Ctihodného, který je zde obzvlášť ctěn. Ono je ale těch církevních svátků tolik, že je vlastně pořád co slavit… Ale nesmíte si o nás hned myslet, že jsme jen banda věčně podnapilých násosků – my spolu nad sklenicí debatujeme o víře, Bohu a podobných věcech – naše společná sezení mají vysloveně spirituální charakter. Samozřejmě, sem tam si i zahřešíme, jsme lidé omylní, od toho jsou však modlitby, kterými naše záležitosti s Nejvyšším zase pěkně urovnáme. Weltenburgský klášter zkrátka není o nic horší než kterýkoli jiný benediktinský klášter a kdo tvrdí opak, ten jen závidí. Ano, bratr cellerarius vaří nejlepší pivo široko daleko, takže je jen logické, že se toho u nás vypije krapínek víc než jinde… Ale to snad není žádný hřích, ne?!

Toho dne mi nebylo souzeno spát dlouho. Sotva jsem začal zabírat, čísi nešetrná ruka se mnou s gustem začala třást.

„Vstávej, chce s tebou hovořit opat,“ zaslechl jsem v polospánku.

Pokoušel jsem se přízrak odehnat pomocí sandálu, ale netrefil jsem se.

„Přijel za tebou posel z Čech,“ doléhal ke mně neodbytný hlas. „Opat chce s tebou hovořit v parlatoriu.“

Pomalu jsem otevřel jedno oko a z mlhy přede mnou se vyloupla postava bratra Jakuba. Jakub byl jeden z těch, kteří náboženství brali trochu vážněji, a bylo veřejným tajemstvím, že by to tady jednou rád řídil. Mimo usilovného modlení a velkého panděra pro tu funkci neměl žádné předpoklady, takže se dalo čekat, že se jednou opatem skutečně stane. Nechoval jsem jej v oblibě a v tuhle chvíli se mé sympatie k němu rozhodně neprohloubily.

„Vypadni,“ odbyl jsem ho a otočil se na druhý bok.

„Jde o tvého otce,“ nedal se a s pokryteckým povzdechem se pokřižoval.

To už mě tedy probralo.

„Co je s mým otcem?“

„Prý je to vážné,“ vzdychl tak smutně, jako by to byl jeho problém, ne můj. Odolal jsem pokušení chytit toho svatouška pod krkem.

„Co se stalo? Je v pořádku?“

Namísto odpovědi se mnich odkolébal pryč. Ten pacholek! Bylo zjevné, že s mým rozjímáním je pro dnešek konec.

2

Teď by se asi slušelo říct něco v krátkosti o mně a o mé rodině. Jmenuji se Boček a náležím ke starému, leč nevýznamnému, protože zchudlému rodu ze Zvonařic, který byl pozvednut do šlechtického stavu již za časů druhého českého krále Vladislava II. Přemyslovec Vladislav se ověnčil královskou korunou poté, co české vojsko slavně dobylo vzpurný Milán pro císaře Fridricha Barbarossu. Vděčný Barbarossa nezapomněl na svého věrného knížete a ten zase nezapomněl na své spolubojovníky z tohoto čackého tažení – a mezi nimi byl i náš prapředek Přech. Podle rodinné historie to byl právě on, kdo jako první uhnětl chlebové těsto do tvaru malého pacholete a to se jal opékat nad ohněm, aby poněkud podlomil bojechtivost obránců města. Co jsem tak měl ale možnost studovat nejrůznější dokumenty, stejným prvenstvím se chlubí dobrá polovina účastníků obléhání, takže si o tom myslím své. V každém případě se Přech dočkal pasování na rytíře a udělení léna v podobě několika vesnic, které kdysi patřily ke slavníkovskému údělu.

V průběhu let se naše panství zvětšovalo a zmenšovalo – v poslední době už jen zmenšovalo – takže jsme nyní měli v držení prakticky jen tři větší vesnice, což nám však nikterak nebránilo cítit se povýšeně vůči okolní šlechtě, která se nemohla vykázat podobně dlouhým rodokmenem jako my. Můj otec, Hynek ze Zvonařic starší, nikdy prakticky neopustil rodnou hroudu a jeho životní náplní se stalo umořování dluhů po mém dědovi Vilémovi, jenž byl vášnivým podporovatelem alchymie, které – stejně jako spoustě dalších věcí nerozuměl a která přivedla celou naši rodinu téměř na buben. Znám dědu už jen z vyprávění, ale i když často slýchám, že jsem jako on, myslím, že je to dost povrchní názor. Nechci, aby to vyznívalo vůči mé rodné krvi nějak příkře, či snad dokonce povýšeně, ale moji slovutní předci byli do jednoho přízemní lidé bez špetky fantazie. Této definici se vymykal děd Vilém a vymykám se jí i já, byť úplně jiným způsobem. S dědem máme společného asi jen to, že jako rytíři nestojíme za nic. Měl bych si libovat v sedle, milovat válečnou vřavu, turnaje, hony… A já mám přitom mnohem víc v lásce hudbu a knihy a jen nerad bych umíral hrdinskou smrtí se zbraní v ruce – tak jako umírala většina slavných mužů mého rodu. Nejsem vysloveně zbabělec, chlapácký svět polních ležení mě ale prostě neláká. Nechci celé dny poslouchat cizí holedbání a obhroublé vtipy a k tomu sem tam čelit pokusům nechat se zabít. Asi jsem se narodil v nesprávný čas na nesprávném místě. Cokoli nad umění číst a psát je mezi Zvonařickými bráno za výstřednost, a já jsem tudíž brán na roveň s dědou Vilémem, který byl považován za člověka s jistou mozkovou nedostatečností.

Zmínit se musím ještě také o svých sourozencích. Především je zde můj starší bratr Hynek, píšící se jako Hynek ze Zvonařic mladší. Hynek je nafoukaný pitomec, u něhož jasně zvítězila hmota nad duchem, a vedle toho je i prvorozený syn, takže budoucí hlava rodu. Časem o něm napíšu možná i něco dobrého, jen co si něco takového vybavím. Vedle toho mám ještě sestru Annu, kterou téměř neznám, protože byla provdána, když mi ještě teklo mléko po bradě. Ani bych si nevybavil jméno toho šťastlivce, protože to byl jen nějaký bývalý soukeník, platnéř nebo něco podobného, takže se o tom u nás prakticky nehovořilo. Taková potupa! Nicméně soudím, že potupa bohatě vyvážená penězi, kterými ten nehodný kmán zalepil povážlivé díry v našem rodinném rozpočtu.

Jsme prostě panstvo, a i když nám leze sláma z bot a naší pokladnicí se prohání vítr, panstvem vždycky budeme, až do skonání věků. Amen.

3

Opat mlčky pokynul směrem ke stoličce, ale považoval jsem za nezdvořilé sedět, zatímco on stojí, takže jsem se tvářil, jako bych jeho gesto nepochopil. Tvářit se, že něco nechápu, umím mimochodem velmi dobře.

„Obávám se, že nás budeš muset opustit, bratře,“ spustil, poté se však zase na delší dobu odmlčel. „Cesty Páně jsou nevyzpytatelné.“

Další odmlka a tentokrát se zdálo, že už za ní ani nic následovat nebude. Dozvím se konečně, co se děje?!

„Tvůj noviciát už se chýlí ke konci…“

„Skončil mi loni v létě,“ přerušil jsem toho starého muže neuctivě, ale ten mě stejně neposlouchal. Kdo by očekával, že se tím debata poněkud rozproudí, šeredně by se mýlil. Po další nekonečné chvilce ticha jsem si odkašlal, ovšem ukázalo se, že opat nespí.

„Mám tu pro tebe list,“ vypravil ze sebe konečně. Trpělivě jsem čekal, že mi jej předá, ale nic se nedělo. Hodnou chvíli na mě hleděl a přemýšlel, kdo jsem a co tu vlastně dělám.

„Máte pro mě nějaký list,“ napověděl jsem mu.

„Ach, ano!“ rozvzpomněl se ten zbožný muž a začal prohledávat nejprve sebe a poté celou místnost. Žádný list jsme ovšem nenašli.

„Nemohl jsem ti ten pergamen předat už dřív?“ zkusil to ještě.

„Posel už odjel, nebo je ještě tady?“ odpověděl jsem mu otázkou.

Nad tím se bratr představený dlouze zamyslel, avšak nezdálo se, že by mu taková trivialita nějak ulpěla v paměti. Vznášel se na svém obláčku a světské záležitosti k němu obvykle nedoléhaly.

„Možná bych mohl zajít k fortně a zeptat se tam,“ navrhl jsem.

K mé úlevě proti tomu opat nic nenamítal – i když musím říct, že jsem mu k případným námitkám nedal ani moc času. Vystřelil jsem z místnosti a pospíchal k bráně, až jsem v chodbách vířil prach. Místy jsem i běžel, čímž jsem si vykoledoval pár opovržlivých pohledů ze strany bratrů, jež jsem cestou potkal. Něco vážného se stalo a já pořád nevěděl co. Ta nejistota byla ubíjející!

Fortnou jsem prolétl jako dělová koule, ale před branou ani poblíž kláštera nikdo nestál. Bratr střežící vstup do konventu také nic nevěděl. Nějací poutníci odcházeli již nad ránem a nikdo další do kláštera nevkročil. Už jsem se pomalu začal hlouběji zaobírat otázkou, které krčmy a hampejzy v blízkém Kelheimu budu já nebohý nucen obrazit, když jsem zaregistroval pohyb směrem k bráně. Blížil se k nám zarostlý muž menší zavalité postavy, který vedl za ohlávky dva koně. Pojal jsem obavu, že jeden z těch koňů bude určen mně. Ten muž mi byl totiž víc než povědomý.

„Ach, ještě tenhle otrapa,“ s viditelným opovržením se pokřižoval fortnýř. Rád by ještě něco dodal, ale pochopil, že muž patří ke mně, a tak radši sklapl.

„Pane, čekám tu na vás. Doufám, že si na mě ještě pamatujete,“ Mikeš byl jedním z vojáků z naší posádky. Pamatovat si je všechny nebylo ovšem tak složité – musel bych mít dost chabou paměť, abych si těch několik výtečníků neuchoval v paměti.

„Co se děje, Mikeši?“ spustil jsem hned na něj. „Mluv!“ Všiml jsem si, že zbrojnoš není schopen odtrhnout oči od mého mnišského hábitu.

„Pane, z vás se stal mnich?“

V duchu jsem zaúpěl. „Ne, naštěstí to nejde tak rychle… Povíš mi už konečně, co se stalo?“

„Vy ste nečetl ten list, co sem dovezl?“ Mikeš v mém pohledu zahlédl cosi, co ho přimělo další otázky už neklást. „Pane, váš otec ulehl, stihla ho horká nemoc. Ale snad to nebude tak zlé.“

„A k čemu máš tedy dva koně?“ Mikeš se po mé otázce v rozpacích podrbal na hlavě.

„Máte se vrátit do Zvonařic. Pokud možno hned.“

„Ale tomu nerozumím. Říkals, že to nebude tak zlé…“ Mikeš v odpověď jen přešlápl z nohy na nohu. „Předpokládám, že v nejhorším otcovy pravomoce převezme můj bratr Hynek.“

„No, to právě nepřevezme,“ Mikeš nebyl žádný táborový řečník, ale v tuhle chvíli to s ním bylo ještě horší než obvykle. Asi čekal, že se dovtípím sám.

„Stalo se snad něco i mému bratrovi?“

„Pan Hynek, váš pan bratr… je mrtvý.“

Cítil jsem, že se mi podlamují kolena. „Zopakuj mi to,“ vyšlo z mého staženého hrdla. Byla to zbytečná otázka. Nejsem nedoslýchavý a Mikešovo prohlášení bylo dost srozumitelné.

Do Zvonařic dorazila zpráva o smrti mého bratra, a i když tato zpráva ještě nebyla úplně potvrzená, zdálo se být docela jisté, že Hynek již není mezi živými. Je to smutné, ale první myšlenka, co se mi neodbytně drala na mysl, byla, že se teď přede mnou otvírá velice pravděpodobná možnost, že se teď sám jednou stanu pánem ze Zvonařic. A ani nevím, jestli jsem z té představy měl radost nebo ne. Rozhodně jsem neměl radost z toho, jak málo se mě bratrova smrt dotkla. Své mínění o bratrovi jsem už sice letmo shrnul do přívlastku nafoukaný pitomec, ale ještě pořád to byl můj bratr. Pokud se mě jeho smrt dotkla tak málo, asi to nevypovídalo nic moc hezkého ani o mně samotném. Ale třeba to bylo jen tím šokem, třeba šlo jen o způsob, jakým se moje hlava vyrovnávala se ztrátou v rodině… Ale ne. Bylo mi to fakt jedno. Smrt jsem mu nepřál, stát se pánem ze Zvonařic, po tom jsem také nijak zvlášť netoužil, ovšem to, že bych ho už nikdy neviděl, mě nijak netrápilo. Zároveň jsem té zprávě taky ještě napůl nevěřil. Zdráhal jsem se brát za hotovou věc, že by byl skutečně mrtvý – tak nějak jsem si neuměl představit, že by Hynka paní s kosou někdy mohla dostihnout. Primitivní formy života totiž přežívají vždycky nejdéle.

4

Cestou jsem z Mikeše vytáhl další podrobnosti. Stálo mě to hodně trpělivosti, ale k té jsem byl coby mladší bratr veden prakticky celý život. Hynek v posledních letech především rozvíjel svou vojenskou kariéru – byl přesně oním typem chlapáckého chlapáka, pro které je toto řemeslo stvořeno. Většinu té doby tak strávil v uherské pustě, kde výkvět křesťanského rytířstva stále tak trochu válčil s Turky, a jen v kratších přestávkách se pak objevoval v českých zemích. V rodném sídle se ale vždy zdržel jen po tu dobu, dokud se mu nepodařilo z otce vymámit nějaký ten peníz. Jinak se věnoval jen usilovným radovánkám – a na to mu byly Zvonařice příliš malé. A protože ty radovánky něco stály, neváhal si sem tam bokem přivydělat.

Povaha té práce odpovídala jeho naturelu a způsobu života, jenž si sám dobrovolně zvolil – buď se jako žoldnéř nechával najmout coby ozbrojený doprovod chránící kupce na cestách před nenechavými lapky, nebo jako lapka přepadával kupce, kteří byli tak pošetilí, že si nenechali vnutit ozbrojený doprovod na svých cestách. A právě poslední z takovýchto výprav, kdy spolu s dalšími doprovázel nějaké kupecké vozy přes hranice do Rakous, se mu prý stala osudnou.

„Všecku tu strašlivou válečnou vřavu s těmi prokletými musulmany přežije a pak ho zamorduje nějakej zvyjebanec z Horní Dolní. No, není to nespravedlnost?“ uzavřel to Mikeš.

„Poslouchej, Mikeši,“ povídám mu na to, „byls někdy v Uhrách? Víš, jak vypadá ve skutečnosti válka s Osmany?“

„Slyšel sem o tom mockrát vyprávět od vojáků, jako sem já,“ vypjal Mikeš prsa.

„Jo, tak si z toho vyprávění dobrou polovinu věcí odmysli. Turek už není to, co bejval, přizpůsobil se našemu klimatu a ví, že mu stačí párkrát pustit hrůzu a potom jen obejít okolní pomazané hlavy s nataženou rukou…“

„S bezvěrci se musí bojovat,“ odtušil Mikeš sveřepě.

„To ano. Ale víc našich vojáků zabila laciná kořalka než turecká šavle.“

Byl bych asi i pokračoval, ale viděl jsem, že to nemá smysl. Můj bratr, stejně jako všichni ti vojáci, kteří se váleli někde u Stoličného Bělehradu a namísto machometánů naháněli leda tak po nevěstincích místní šlapky, byli pro Mikeše a jemu podobné vzory. Byli to pro ně chrabří bojovníci, kteří chrání náš civilizovaný křesťanský svět před barbarskými hordami z Východu. Znevažovat je bylo něco jako svatokrádež a byla to ode mě bláhovost, že jsem se do téhle předem ztracené debaty vůbec pouštěl. Asi už jsem nevydržel ten zbožný obdiv, který vůči Hynkovi z našeho prostého zbrojnoše vyzařoval… Ale budu si muset zvyknout. Vracím se domů a tam to budu zažívat dennodenně v nijak neředěné podobě.

Trochu jsem ale přeskočil v ději. Zatím jsme pořád ještě v klášteře, který musíme co nejrychleji opustit. V tu chvíli jsem měl za to, že je to jen na pár měsíců, než se situace doma srovná, ale to byla asi od počátku naivní představa. Nicméně, vycházel jsem z ní i při rozhovoru s převorem, s nímž jsem vyřizoval svou agendu. Převora, který v jakýchkoliv světštějších (vlastně úplně v jakýchkoliv) úkonech zastupoval opata, zajímalo, zda naše pravidelná roční almužna, jíž jsme přispívali na chod kláštera, je nějakým způsobem vázána na můj pobyt v něm. S nadhledem člověka, který o těchto věcech absolutně nerozhoduje, jsem jej ubezpečil o tom, že pravidelnou roční platbu klášter obdrží včas, bez ohledu na moji přítomnost. Více už mě ten dobrý muž nechtěl zdržovat a rozloučil se opravdu srdečně.

Obešel jsem pak v rámci možností všechny bratry a většina z nich cítila potřebu se se mnou rozloučit, takže jsem pak stěží vylezl na koně. Vlastně si ani nepamatuji, že jsem na něj vylezl… No, na tom nezáleží. Nějak jsme se dostali z Kelheimu a vyrazili směr Řezno. Tam jsme se taktak dostali chvilku před tím, než zavřeli bránu, alespoň si to nějak nejasně vybavuji. Cestou jsem asi párkrát sletěl z koně, protože jsem se pak další ráno probudil celý potlučený. Ale nevím. Mikeš v této věci zachovával dekorum a já si z cesty nic nepamatoval. Asi to tak bylo lepší.

Byly to sladké časy ve Weltenburgu a já věděl, že budu na mnichy vzpomínat jen v dobrém. Třeba bych se i jednou nechal vysvětit a hrál si pak na zbožného flanďáka – za ten klid, co jsem mezi klášterními zdmi nalezl, by to stálo.

Ale zlomyslný osud už rozhodl jinak. Čekalo mě tisíc a jedno dobrodružství – mě, pro kterého byl dosud největším zážitkem převržený kalamář nebo pití zkušební várky gruitu, po níž jsem trpěl několik hodin docela děsivými halucinacemi. Namísto poklidného života v konventu jsem byl vržen do víru dění, který mě hrozil semlít a vyvrhnout jako bezcennou neživou hmotu. Utkal jsem se s lapkovskou bandou, zkoušeli mě uškrtit, otrávit, střelit šípem i bambitkou, podříznout, praštit cepem, kyjem a kdovíčím ještě… Tohle všechno mě mělo ještě čekat, tohle všechno mě v následujících týdnech a měsících potkalo. Kdybych to býval věděl, asi bych z toho kláštera tolik nepospíchal. Člověk si své štěstí uvědomuje, až když o něj přijde. Já právě opustil ráj a ani pořádně netušil, co mě čeká dál. Naštěstí…

Table of Contents

Vyhnání z ráje

1

2

3

4

Zvonařická mezihra

Začátek partie

Soumrak čmuchalů

Bída a smrt

Markéty a jiné ženy

Smečka větří stopu

Miluj mě naposledy!