Stanislav Češka

LÁSKYPLNÁ SMRT

Vydala moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Stanislav Češka 2016

© Obálka Zdenka Gelnarová 2016

© moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7414-7

Věnováno manželce Hance,

prvnímu přísnému i laskavému kritikovi

této knihy.

V tomto románu opět „vkročil zločin do Bystrce“. Tuto příjemnou brněnskou čtvrť jsem si během dlouhých let, kdy jsme zde s manželkou žili, opravdu zamiloval. I s přilehlou přehradou.

Proto jsem zde nechal usídlit „svého detektiva“ Standu Berku. Do Bystrce se vždy rád vracím a rád také navštěvuji místní pobočku brněnské Knihovny Jiřího Mahena, kde jsem pořádal své první setkání se čtenáři. Od té doby už těch setkání bylo povícero a vždy jsem zde byl vlídně přijat čtenáři i pracovnicemi knihovny.

Proto bych si tuto knihu dovolil věnovat také jim – usměvavým bystrckým knihovnicím v čele dříve s paní Pelánovou a nyní s paní Růžovou – a svým bystrckým čtenářům.

Ať se jim i vám všem tato kniha líbí. To bych si opravdu moc přál.

I když nechci a ani nemohu popírat ten fakt, že existují města a mnohá místa v knize popisovaná, stejně jako jisté úřady, instituce a také lihoviny v příběhu zmiňované, dovoluji si výslovně zdůraznit, že samotný příběh a všechny osoby v něm jsou vymyšlené a jakákoliv podobnost se skutečnými osobami či událostmi je čistě náhodná.

1

Uplynulo už pěkných pár let a proteklo mnoho vody mojí oblíbenou Brněnskou přehradou od té doby, kdy jsem se nastěhoval do své rozlehlé vily v brněnské Bystrci, umístěné nad mojí milovanou přehradou.

Vily, kterou jsem si pochopitelně nepořídil za svůj plat šéfa brněnské krajské mordparty. Takovými penězi stát policisty nehýčkal ani v první polovině devadesátých let, kdy jsem dal nohama najevo, co si myslím o věčných reformách v „nové“ policii, navíc okořeněných raketovým nárůstem zločinnosti v zemi, jejíž novou svobodu si někteří naši spoluobčané vykládali přinejmenším svérázně. Pokud ovšem provozovali trestnou činnost „bílých límečků“, byla jejich postižitelnost tím menší, čím více si takoví noví kapitáni české a slovenské ekonomiky dokázali „legálně“ nahamounit. Byli tací, kteří tomu hamounění říkali jinak a trefněji, těm však příliš sluchu popřáváno nebylo. Navíc takové trefné pojmenování mohlo občas znamenat urážku na cti a zdlouhavý a drahý soud. Nebylo tehdy, a platí to vlastně ještě i dnes, vhodné brzdit v rozletu nové postsocialistické podnikatele.

Policajtům bylo alespoň dopřáno stíhat ty, kteří se věnovali násilným zločinům. Jenže zvlášť poté, co se díky poněkud dost neuvážené amnestii nového prezidenta republiky do ulic z kriminálů vevalili ti socialistickými soudy „nespravedlivě odsouzení“ zloději, násilníci a vrahové, nevěděli chudáci policisté, navíc decimovaní odchody mnoha zkušených členů sboru za lepším, do civilu, kam dřív skočit.

Protože ani za těchto neutěšených poměrů jste se dost často nedočkali podpory od nadřízených, kteří zhusta pro své nově nabyté šéfovské posty u policie měli jediné předpoklady, tedy ty kádrové, a navíc platy odpovídaly tomu, jak vás nadřízení „podporovali v práci“, rozhodl jsem se i já odejít do civilu.

Založil jsem si soukromou detektivní kancelář, jejímž jsem byl majitelem, šéfem i jediným zaměstnancem, a poněkud nervózně očekával, co přijde.

A ono kupodivu přišlo. Nejprve mě potkalo pár nedůležitých případů rozvodů a nevěr, které mě sice nenadchly, avšak přesvědčily o tom, že se jako soukromé očko můžu uživit.

No, a potom mě potkaly tři případy odpovídající té době „Divokého východu“, tedy pionýrské době znovubudování kapitalismu v Česku, jehož metody byly občas ještě drsnější než za velkou louží v předminulém století.

Ty tři případy se týkaly únosů dětí velmi majetných rodičů české, ruské a arabské národnosti. Všechny tři rodičovské páry byly velice uznalé a za záchranu svých potomků mě finančně zabezpečily až do smrti a ještě nějakou dobu potom. Takže mně pouze zahojené jizvy připomínaly těch několik nábojů, které prošly mým tělem, naštěstí v jeho méně důležitých částech.

Na to, jak jsem tehdejší zákony přizpůsobil svému pátrání, jsem raději zapomněl. Po vyléčení zranění z posledního ze tří zmiňovaných únosů jsem si pak nechal postavit vilu podle svého přání na vysněném místě nad Brněnskou přehradou. Mimochodem ten pozemek jsem získal také díky pomoci jednoho z oněch tří rodičovských párů.

A když jsem se poprvé zadíval z balkónu v prvním patře svého nového domu na přehradu, s lehkým uspokojením jsem si uvědomil, že mé rozhodnutí odejít od policie se mi vyplatilo a mohu od té doby pracovat pouze pro radost.

Což jsem činil. Bral jsem pouze takové případy, které mě zajímaly a/nebo které byly nadmíru finančně zajímavé. Platit jsem si nechal královsky, ovšem pouze od těch, kteří na to měli. Pro ty ostatní jsem někdy pracoval i zdarma.

Co víc si přát!

2

Ne že bych žil jako mnich. To určitě ne. Dlouho jsem však nemohl potkat takovou, se kterou bych chtěl sdílet společný život. Až mě před pár roky zločin, jehož obětí se stala i její sestra[1], svedl s Lucií Hudcovou.

Tato krásná a chytrá žena, bývalá učitelka v mateřské škole, kde se jí líbila práce, méně však už plat, si proto před delší dobou založila svatební agenturu „Šťastný start“, ze které se stala velice prosperující firma. Jak jsem to já ironicky komentoval, Lucka pomáhala do manželského chomoutu těm, kteří se potom tím bouřlivěji rozváděli, čím honosnější svatbu si od Lucky nechali vystrojit. Má milá mi na takové řeči vždy děla, že jsem bohapustý cynik. Já jí však oponoval, že jsem pouze střízlivým hodnotitelem světa kolem nás.

No, v tomto jsme se sice neshodli. Jinak jsme si však rozuměli tak dobře, že po nedlouhé době Lucka pronajala svůj byt v horní části bystrckého sídliště a nastěhovala se do mé vily.

I pro dva byl dům poněkud velký a náročný na úklid a údržbu. Takže jsem se už dávno domluvil s postaršími manžely Evou a Jaroslavem Voráčkovými ze sousedství, kteří se o můj dům starali. Jaroslav o drobnou i méně drobnou údržbu a paní Eva pravidelně prováděla menší i větší úklid. Platy ve svých zaměstnáních oba neměli nijak velké, takže jim peníze ode mě byly vítaným přivýdělkem a já byl zase rád, že jsem se nemusel starat o věci, jako je uklizení a opravování. Ne že bych je neuměl, avšak nebavily mě.

To se ovšem částečně změnilo po Lucčině přistěhování. Jako správná ženská musela samozřejmě do domácnosti mluvit, a paní Evu tudíž v péči o ni nenechala osamocenou.

To by mi samozřejmě nijak nevadilo. Jenže já byl toho názoru, že dům nebo byt se má přivést do určitého uspokojivého stavu a od té doby má sloužit k bydlení a odpočinku, případně klidné práci.

Lucka, vydatně podporovaná paní Evou, byla samozřejmě jiného názoru. Podle ní má domácnost být místem neustálého zvelebování. Jakmile se dokončuje jedna změna či oprava, už se má přemýšlet nad další. Já Lucku fakt miloval, tahle její vlastnost, kterou ovšem sdílela s mnoha jinými ženami, mě však upřímně prudila.

Protože jsem tolerantní osobnost, dům byl můj a peníze jsem nemusel počítat, vždy jsem Lucce na její budovatelské výboje poskytl finance, ovšem hned na začátku jsem naprosto rázně sdělil, že se na nich jinak odmítám podílet.

Navíc jsem měl ještě jednu podmínku, která byla naprosto zásadní a neporušitelná a oběma dámám bylo jasné, že její porušení by mělo fatální následky.

Jedna z přízemních místností mého domu se totiž stala mým modelovým královstvím. Vévodilo jí velké modelové kolejiště, na kterém se proháněly vláčky a v poslední době, kdy jsem je rozšířil, dokonce i tramvaje. Kromě kolejiště byla v pokoji řada prosklených skříní s mojí velkou sbírkou modelů trolejbusů, autobusů, tramvají, lokomotiv, vagónků a aut. Samozřejmě po provedeném úklidu, opravě či rekonstrukci jsem musel vše najít v neporušeném stavu. Jen jednou se přihodil jednomu z mých modelů trolejbusů úraz, při kterém přišel o jeden ze sběračů.

Mé hromování bylo tehdy snad slyšet až na druhém konci přehradního jezera ve Veverské Bítýšce. To si obě dámy dobře zapamatovaly, takže se už nic podobného neopakovalo.

Jak jsem však řekl, má velkorysost nikdy nasahala tak daleko, abych se zhůvěřilostí, které si Lucka s paní Evou vymýšlely, účastnil jinak než finančně. Vždy jsem v dostatečném předstihu vyklidil bitevní, tedy pardon, domovní pole a vrátil se až večer, pokud byly takové práce celodenní nebo, nedej bože, vícedenní, případně pokud byly kratší, tak jsem se do svého domova vrátil po jejich ukončení.

3

Podobně tomu mělo být i onoho slunečného dubnového rána.

Když jsem se vzbudil, bylo mi divné, že místo v posteli vedle mě je prázdné. Obvykle jsem to byl já, kdo z nás dvou vstával dřív.

Vzhledem k tomu, že předchozího dne jsme byli se spolužákem Čáryfukem, tedy oficiálně prof. Dr. Radanem Černým, DrSc., proslulým archeologem, kterému jsem před časem pomohl zachránit slavné velkomoravské artefakty[2], probírat nejnovější stav výzkumů na Velké Moravě a tuto podnětnou diskusi jsme ukončili v jednom baru dávno po půlnoci ve velice povznesené náladě, ve které se nám perspektivy velkomoravského bádání zdály být nadmíru optimistické, dostal jsem se do postele až v době, kdy se noc pomalu připravovala na to, předat vládu nad zemí ránu.

Tudíž jsem se přestal divit tomu, že Lucka vedle mě už neležela. Alkohol, který jsme konzumovali, byl kvalitní, takže hlava mě nebolela, ovšem bylo mi jasné, že jednoho pivního vyprošťováka po ránu na rychlejší vzpamatování by to chtělo.

Vykopl jsem se tedy z postele a za mohutného zívání, s očima zalepenýma se vypravil dolů do kuchyně, abych si to vychlazené pivínko z chladničky, kde jsem měl vždy připravenou zásobu, dopřál.

Okolní svět jsem moc nevnímal, ani nad ním nepřemýšlel. Když jsem sešel ze schodů, více méně poslepu jsem si to namířil ke kuchyni. Vtom jsem do čehosi narazil a bolestivě se uhodil do holeně. Tento bolestivý střet byl doprovozen zvuky neomylně informujícími o tom, že věc, která mě nakopla, obsahovala porcelán nebo sklo. A že něco z obsahu uvnitř mohlo, eventuálně, přijít k úhoně.

V té chvíli jsem se konečně zcela probudil, uvědomil si, že můj dům čeká další velký třesk, tentokrát v kuchyni, a tření dost bolestivě naražené holeně jsem doprovodil takovým proudem nadávek sprostých i ještě sprostších, až jsem se sám divil, jak bohatý je můj slovník v této oblasti.

Další nadávky následovaly v okamžiku, kdy jsem si uvědomil, že to, co mě tak hrubým způsobem nakoplo, byla krabice s nádobím z kuchyně, protože touto dobou už budou nepochybně skříňky v kuchyni vyklizené a připravené k demontáži a zároveň bude neméně nepochybně odpojená a vyklizená i chladnička a pivo nebude mít tu správnou teplotu, protože v našem sklepě touto dobou rozhodně není tak příjemně, tedy pro pivo, jako v chladničce. A jen tak mimochodem, toho, co se v krabici mohlo rozbít, když má holeň byla tak nešetrně atakovaná, mi vůbec nebylo líto.

Tuto situaci okamžitě zhodnotil můj mozek uvažující brilantně analytickým způsobem. Následoval třetí proud nadávek, ještě o něco méně zdvořilý, než byly ty předchozí sprosťárny, které jsem vypustil ze svých úst.

Moje hromování na chodbě přilákalo z kuchyně Lucku a paní Evu, obě v pracovním a nepochybně plné elánu a optimismu. Když mě uviděly, čertícího se jako kocour, kterému utekla myš, obě dámy se nezřízeně rozřehtaly.

Bylo mně jasné, že z této strany se sympatií nedočkám, a tak jsem se hrdě odebral do koupelny, abych tam zušlechtil svůj zevnějšek.

4

Zušlechtěný a poněkud klidnější jsem opustil koupelnu. Dámy mě vyexpedovaly do obýváku, kde mě už čekalo prostřené místo u jídelního stolu s připravenou snídaní. Pravda, snídaně byla jedlá, ovšem teplota piva optimální nebyla.

Bylo mi však jasné, že s tím nic nenadělám, protože kuchyně byla vyklizená a připravená na příjezd firmy, která měla dovézt a namontovat novou kuchyňskou linku a další kusy nábytku a samozřejmě rozmontovat a odvézt staré vybavení kuchyně. Kromě této firmy byli očekávaní další specialisté, kteří si měli odvézt starou kombinaci chladničky s mrazničkou a myčku a nahradit je novými, jak mi bylo řečeno, energeticky mnohem úspornějšími výrobky.

Upřímně řečeno, nechápal jsem, proč je v naší kuchyni nutno vyměnit veškerý nábytek a zařízení. A už vůbec jsem nechápal, proč je myčku a ledničku třeba vyměnit za nové, energeticky úspornější výrobky. Oběma dámám se dmuly hrudě nadšením, když mi před týdnem vysvětlovaly, že oboje se bude pyšnit energetickými štítky s označením A+++, nebo jak se to teď značí, protože si vyslechly v televizi poučný pořad na toto téma.

Můj názor byl zcela odlišný, neboť jsem děl, že se jedná hlavně o kšeft, aby lidé jako pitomci zbytečně kupovali nové a nové domácí přístroje, přičemž tím, co zaplatí za přístroj nový, utratí podstatně víc, než ušetří úsporným provozem.

Reakcí na moje pesimisticko-cynická slova byly dva útrpné a chápavé pohledy, že tomu jako neinformovaný mužský nemůžu rozumět. Abych však nekafral, byla mi alespoň odsouhlasena chladnička na víno, kterou jsem si už dávno přál, abych se nemusel namáhat pořád běhat do sklepa.

Když tomuto, podle mého názoru jedině z nezbytné nutnosti koupenému přístroji bylo vyhrazeno strategicky výhodné místo v nově zařízené kuchyni, nechal jsem protestů.

Jednak by byly zbytečné, protože Lucce i paní Evě odhodlání z očí přímo sršelo. Navíc jsem docílil toho, o co mi opravdu jako o jediné šlo, což byla ona zmíněná vinotéka. Musela však být samozřejmě také v energetické třídě A. Takže byla pěkně mastná, což mě však tak netížilo. Hlavně že měla vše, co jsem požadoval. Víno holt potřebuje své.

Když jsem byl navíc ujištěn, že nová kombinace chladničky s mrazničkou bude větší než ta stará, mávl jsem už nad vším rezignovaně rukou při vědomí toho, že jsou věci, se kterými se ubohý mužský musí na tomto světě smířit.

Po zkonzumování předložené snídaně jsem opustil svůj milovaný domov v důvěře v to, že se budu mít kam vrátit i večer.

Za normálních okolností bych si šel zaběhat kolem přehrady. Předešlého dne se mi však při běžeckém tréninku podařilo nějak blbě došlápnout a trochu mě pobolívalo koleno. Takže jsem usoudil, že běhání by nebyla nejvhodnější kúra. Vzal jsem tedy jeden ročník starších Kriminalistických sborníků a vydal se do své kanceláře, kterou jsem měl kousek za Městským divadlem Brno.

Měl jsem tam mimo jiné pohodlný kožený gauč a moji oblíbenou sladovou whisky Laphroaig, stojící ve společnosti dalších vynikajících alkoholických nápojů. Usoudil jsem, že relaxace na gauči za podpory usrkávání chutné lihoviny kombinovaná s odbornou četbou, navíc daleko od běsnících Lucky a paní Evy, bude to pravé pro mé koleno i duši okoralou zločinem.

Netušil jsem ovšem, že zločin mě dostihne toho dne i v mírumilovném zátiší mé kanceláře.

Table of Contents

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24