Lesley Pearse

SPOLEČNICE

Originální název: Belle

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Lesley Pearse, 2011

All rights reserved.

Translation © Lenka Faltejsková 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7369-0

Kapitola první

Londýn 1910

„Ale ty přece musíš bejt prostitutka, když žiješ v bordelu!“

Patnáctiletá Belle ucouvla od pihovatého rusovlasého chlapce a konsternovaně na něj zírala. Běžel za ní po ulici, aby jí podal stužku, která jí vypadla z vlasů. Něco takového se v přelidněných ulicích čtvrti Seven Dials obvykle nestávalo. Všechno, co nebylo přibité, vzápětí někdo ukradl. Chlapec se představil jako Jimmy Reilly. Nedávno se nastěhoval ke svému strýci Garthu Franklinovi, majiteli hospody U Beraní hlavy. Chvíli si povídali a Jimmy se zeptal, jestli by se s ním nechtěla přátelit. Belle byla nadšená. Líbil se jí, navíc byl zhruba ve stejném věku jako ona. A pak to musel pokazit a zeptat se jí, jestli jí nevadí dělat prostitutku.

„Kdybych žila v paláci, taky bych nemusela být královna,“ odsekla rozčileně. „Je pravda, že bydlím U Annie, ale prostitutka nejsem. Annie je moje máma!“

Jimmy na ni upřel kajícný pohled. „Tak to promiň. Strejda mi říkal, že U Annie je bordel, no a když jsem tě pak odtamtud viděl vycházet…“ Rozpačitě se odmlčel. „Nechtěl jsem tě urazit. Omlouvám se.“

To Belle zaskočilo ještě víc. Dost možná ještě nepotkala nikoho, komu by záleželo na citech druhých. Určitě ne její matce ani děvčatům z nevěstince.

„Nic se nestalo,“ řekla poněkud nejistě. „Nemohl jsi to vědět, nebydlíš tu moc dlouho. Jak se ti u strejdy líbí?“

Jimmy pokrčil rameny.

„Je to vztekloun,“ konstatovala Belle, které došlo, že už se Jimmy nejspíš setkal zblízka se strýcovými pěstmi. Všichni znali výbušnou povahu Gartha Franklina. „Musíš u něj zůstat?“

„Máma mi pořád říkala, že kdyby se jí něco stalo, mám jít k němu. Minulej měsíc umřela. Strejda zaplatil pohřeb a řek mi, že se nastěhuju sem a naučím se řemeslu.“

Bylo zřejmé, že se cítí povinován zůstat.

„Je mi líto, že ti umřela maminka. Kolik ti je?“

„Skoro sedmnáct. Strejda říkal, že bych měl začít boxovat, aby mi trochu narostly svaly,“ zazubil se Jimmy. „Máma tvrdila, že chlap má mít radši mozek než svaly, ale já bych měl nejradši obojí.“

„Hlavně nesmíš každou holku podezírat, že je prostitutka, jinak se těch svalů nedožiješ,“ poškádlila ho. Zamlouval se jí, hezky se usmíval a na rozdíl od ostatních kluků z okolí měl v sobě cosi jemného.

Čtvrť Seven Dials ležela poblíž elegantních obchodů na Oxford Street, divadel na Shaftesbury Avenue a velkolepého Trafalgarského náměstí, ale pokud šlo o skladbu obyvatelstva, byla jim vzdálená miliony kilometrů. Za posledních dvacet let město strhlo většinu polorozbořených barabizen a doupat, ale ve čtvrti s úzkými křivolakými uličkami, dvorky a tmavými zákoutími vypadaly novější domy v krátké době stejně omšele jako ty staré. Jádrem čtvrti byla tržnice Covent Garden, kde se prodávalo hlavně ovoce a zelenina. Seven Dials obývala vesměs spodina společnosti – zloději, prostitutky, žebráci, násilníci a darebáci – spolu s chudinou, která vykonávala ty nejpodřadnější práce, byli to vesměs metaři, uklízečky a dělníci. V šedém a mrazivém lednovém dni, kdy se většina z nich třásla zimou v ubohých hadrech, to byl opravdu velmi skličující pohled.

„Až příště zvednu hezký holce stužku, dám si pozor, co jí řeknu,“ prohlásil Jimmy. „Máš krásný vlasy, nikdy jsem tak černý a lesklý neviděl. A taky máš hezký oči.“

Belle se usmála. Dlouhé a vlnité vlasy byly její chloubou. Většina lidí si myslela, že si je každý večer natáčí a vtírá si do nich olej, aby se leskly, ale takové je měla od přírody – stačilo je rozčesat. Modré oči zdědila po Annie, vlasy nejspíš po otci, protože matka měla světle hnědé.

„Děkuju, Jimmy,“ řekla. „Jestli budeš děvčatům takhle lichotit, čeká tě tu velký úspěch.“

„U nás doma v Islingtonu se holky s někým jako já vůbec nebavily.“

Belle se mimo Seven Dials dostala jen zřídka, věděla však, že v Islingtonu žije úctyhodná střední třída. Podle jeho poslední poznámky a podle toho, že za pohřeb platil strýc, tam jeho matka nejspíš byla u někoho ve službě.

„Tvoje máma byla kuchařka? Hospodyně?“ zeptala se.

„Ne, švadlena, a dokud neonemocněla, dovedla si vydělat.“

„A co táta?“

Jimmy pokrčil rameny. „Když jsem se narodil, vzal roha. Podle mámy to byl umělec. Podle strejdy spíš vyžírka. Každopádně ho neznám a ani o to nestojím. Máma měla štěstí, že byla šikovná švadlena.“

„Jinak by možná skončila U Annie?“ neodpustila si Belle.

Jimmy se zasmál. „Ty se nedáš! Líbí se mi to. Tak co, budeme kamarádi?“

Chvíli se na něj dívala. Byl asi o pět centimetrů vyšší než ona, měl jemné rysy a hezky mluvil. Ne škrobeně jako džentlmen, ale ani hrubě a vulgárně jako většina jeho vrstevníků ze Seven Dials. Jeho matce se nejspíš podařilo uchránit ho před pitím, násilím a zločinem, které v místní čtvrti jen kvetly. Zamlouval se jí a kamaráda potřebovala zrovna tak jako on.

„Budu ráda,“ usmála se a vystrčila malíček, stejně jako to dělávala Millie od nich, když někomu nabízela své přátelství. „Ale dej mi na to malíček,“ dodala. Když poslechl a zahákl ho s jejím, potřásli si. „Kamarádi až za hrob,“ pronesla.

Jimmy se zatvářil zjihle. „Co se třeba někam projít?“ navrhl jí. „Líbí se ti St. James’s Park?“

„Nikdy jsem tam nebyla,“ pokrčila rameny. „Už budu muset domů.“

Bylo krátce po deváté hodině ráno. Belle udělala to, co každý den, zatímco všichni ostatní v domě ještě spali, vyklouzla ven na vzduch.

Jimmy možná poznal, že se jí domů moc nechce, protože ji vzal za loket a vykročil.

„Je brzo, nikdo se po nás shánět nebude,“ uklidňoval ji. „V tom parku je jezero a kachny a je to tam moc hezký. Navíc to není daleko.“

V Belle vzplála jiskřička nadšení. Doma na ni stejně čekalo jen vylévání kbelíků špinavé vody a nošení uhlí ke krbům, takže ji nemusel pobízet dvakrát. Jen litovala, že si nevzala svůj hezčí plášť, tmavě modrý s kapucí lemovanou kožešinou, slušelo by jí to mnohem víc než ve starém šedém, který měla na sobě.

Cestou k Charing Cross Road a přes Trafalgarské náměstí jí Jimmy vyprávěl o své matce a rozesmával ji historkami o zámožných dámách, jimž šila šaty.

„Z paní Colefaxový se máma mohla zbláznit. Byla obrovská, zadek jako hroch, a přece mámu obviňovala, že jí účtuje moc velkou spotřebu látky a určitě si ze zbytků šije pro sebe. Jednou už to máma nevydržela a povídá jí: Paní Colefaxová, je zapotřebí velkého umu, abych vám dokázala ušít šaty ze šesti metrů krepu. Ten kousíček, co zbyde, by nestačil ani na kabátek pro luční kobylku.“

Belle se smála, představovala si tlustou paní Colefaxovou, jak stojí jen v korzetu a čeká na zkoušení šatů. „Co na to řekla?“

„Ještě nikdy mě nikdo tak neurazil.“ Jimmy napodobil její vysoký a udýchaný hlas. „Nezapomínejte, kdo jsem.“

Na chvíli se zastavili a prohlédli si kašnu na Trafalgarském náměstí, pak se vydali ulicí k Mallu.

„Že je to krása?“ vydechl Jimmy, když prošli pod Vítězným obloukem a spatřili na konci Mallu Buckinghamský palác v celé své světlé nádheře. „Čas od času z Beraní hlavy vypadnu a zajdu si na nějaký hezký místo. Připadám si tam jako něco víc než jenom strejdův poskok.“

Belle do té chvíle nikdy nenapadlo, že by mohlo hezké místo někoho inspirovat, ale když procházeli St. James’s Parkem, kde námraza proměnila holé větve stromů a keřů i trávu ve třpytící se zázrak, pochopila, jak to Jimmy myslel. Zpoza šedého mraku vykouklo bledé zimní slunce, po jezeře kroužily labutě, husy a kachny. Byl to úplně jiný svět než v Seven Dials.

„Chtěla bych se stát kloboučnicí,“ přiznala. „Navrhovala bych klobouky a měla malý krámek na Strandu. Ještě jsem to nikdy nikomu neřekla.“

Vzal ji za ruce a přitáhl k sobě. Cítila na tváři jeho teplý dech, který se v mrazivém vzduchu měnil v páru. „Máma říkávala, že když si člověk něco hodně přeje, nakonec to dostane. Stačí jenom vymyslet, jak na to.“

Belle se dívala do jeho usměvavé pihovaté tváře. Napadlo ji, jestli ji nechce políbit. S takovými věcmi neměla žádné zkušenosti. Protože vyrůstala mezi samými ženami, muži pro ni zůstávali záhadou. Ale cítila se zvláštně, jako by uvnitř tála, což bylo směšné, protože byla promrzlá na kost.

„Pojďme se projít po parku, pak budu vážně muset domů,“ navrhla rychle, ten zvláštní pocit ji zneklidňoval. „Mog už se bude strachovat, kde jsem.“

Pustili se svižným krokem po mostě přes jezero. „Kdo je to Mog?“ vyzvídal Jimmy.

„Asi by se dalo říct, že služebná nebo hospodyně, ale pro mě znamená mnohem víc. Je to v podstatě moje máma, teta a starší sestra v jednom. Vychovala mě.“

Během rychlé procházky parkem jí Jimmy vyprávěl, jak je tu v létě krásně, o knihách, které přečetl, a o škole, do níž v Islingtonu chodil. Na její domov se nezeptal. Snad měl strach, aby neřekl něco nevhodného.

Do pochmurných ulic Seven Dials se vrátili snad až příliš brzy. Jimmy se svěřil, že nejdřív musí uvařit strýci čaj a probudit ho, pak ho čeká drhnutí podlahy v lokálu.

„Můžeme se zase někdy sejít?“ zeptal se ostýchavě.

„Většinou se mi podaří dostat ven po ránu,“ odpověděla Belle. „A pak kolem čtvrté odpoledne.“

„Tak já tě budu vyhlížet,“ usmál se. „Bylo mi s tebou hezky. Jsem moc rád, že jsi ztratila tu stužku.“

Kapitola druhá

Belle se trochu sklesle dívala za Jimmym, který se vzdaloval po Monmouth Street. Poslední hodinu se cítila volná a šťastná. Doma ji však čekala nekonečná série povinností včetně vylévání nočníků a čištění a zatápění v krbech.

Spojovalo je víc, než si Jimmy uvědomoval. On měl vznětlivého strýce, ona prchlivou matku. Oba žili obklopení lidmi, přitom bylo jasné, že je Jimmy stejně osamělý jako ona a také nemá žádné kamarády ve svém věku.

Slunce, které nakrátko vysvitlo, když byli v parku, se znovu ukrylo za černými mraky. Cestou minuli pouličního prodavače zápalek, který vyvolával, že bude sněžit. Belle se domů vůbec nechtělo, jenže venku byla opravdu zima.

O světě mimo Seven Dials toho věděla jen málo. Celý život prožila v domě, kde se narodila. Matka ji údajně přivedla na svět sama v horním pokoji, zabalila ji do staré deky, uložila do zásuvky prádelníku, z níž udělala provizorní postýlku, a vrátila se mezi ostatní děvčata dolů do salonu, jako by se nechumelilo.

Belle se už ve velmi raném věku naučila být v podstatě neviditelná. Jakmile odrostla zásuvce prádelníku, přestěhovala ji matka do suterénu. Za žádných okolností nesměla po páté hodině odpoledne nahoru anebo se matky vyptávat, co se tam děje.

Od šesti do deseti let chodila do malé školy na náměstí Soho, kde se naučila číst, psát a počítat. Po roztržce mezi její matkou a učitelem musela přestoupit do mnohem větší školy, kterou nenáviděla, a ohromně se jí ulevilo, když mohla ve čtrnácti s docházkou skončit. Od té doby jí ale připadaly všechny dny nekonečně dlouhé a úmorné. Když se s tím svěřila matce, Annie se rozčílila a ptala se jí, jestli by radši dělala myčku nádobí nebo květinářku na ulici jako mnohá děvčata v jejím věku. Belle se nelíbilo ani jedno – dívka, která prodávala květiny v jejich ulici, chodila v otrhaných hadrech a byla tak hubená, že by ji snadno odfoukl vítr.

Annie se nelíbilo, že se Belle „courá po ulici“. Nebylo jisté, jestli se bojí, aby se nezapletla do něčeho nekalého, nebo má obavy, aby ji dcera nepomlouvala.

Jednou jí během vzácně nostalgické chvilky vyprávěla, že si ji „Hraběnka“, která nevěstinec vedla, když se Belle narodila, obzvlášť oblíbila. Jedině díky tomu neskončila na ulici, odkud vedla cesta leda do chudobince. Hraběnka prý svou přezdívku získala, protože měla ušlechtilé vystupování a za svých mladých let bývala velká krasavice, jíž se dvořilo mnoho urozených ctitelů. Dům na Jake’s Courtu jí daroval jeden z nich, údajně přímo člen královské rodiny.

Když byla Belle ještě malá, Hraběnka onemocněla a Annie o ni přes rok pečovala. Než majitelka nevěstince zemřela, sepsala závěť a všechno přenechala Annie.

Od té doby řídila chod nevěstince Bellina matka. Přijímala a propouštěla dívky, vystupovala jako hostitelka a hospodařila s penězi. Po Seven Dials se o ní proslýchalo, že si vede dobře, ale je ostrá jako břitva.

Belle slovo „nevěstinec“ slýchala celé dětství, přesto netušila, co přesně znamená. Doma jí řekli jen tolik, že ve škole o tom nemá mluvit. Kromě nevěstince se jejich domu říkalo také „bordel“. Když se Belle matky před několika lety zeptala, co to znamená, Annie odpověděla, že je to místo, kam se pánové chodí bavit. A řekla to tónem, který nepřipouštěl žádné další otázky.

V okolí Seven Dials mohla být nazvána „děvkou“ každá žena nebo dívka, která se oblékala necudně, chovala se koketně a ráda se občas napila nebo si zatančila. Samozřejmě šlo o hanlivé označení, ale často se používalo s určitou náklonností, podobně jako někdo může s láskou nazývat ženu čarodějnicí nebo divoženkou. Belle se až donedávna domnívala, že matka zkrátka organizuje večírky, kde mohou pánové popít a zatančit si se zábavnými a přitažlivými dívkami.

Teprve nedávno si z košilatých odrhovaček, vtipů a zaslechnutých poznámek dala dohromady, že mají muži jakousi nutkavou potřebu a právě kvůli jejímu ukojení přicházejí na místa, jako je podnik její matky.

Nic bližšího však nezjistila. Matka i Mog o tom s ní odmítaly mluvit a dívky z podniku mlčely, protože si Annie nechtěly rozhněvat.

Když večer ležela ve své posteli v suterénu, zalétaly k ní zvuky zábavy: veselé tóny klavíru, cinkot sklenic, výbuchy smíchu, dupání, kroky, dokonce i zpěv – zdálo se to tak lákavé. Někdy si představovala, jak sebere odvahu, vyplíží se po schodech nahoru a nakoukne za roh.

Přestože by ale o dění v horních poschodích chtěla vědět víc, trochu se bála. Vytušila, že ona takzvaná zábava má i stinné stránky. Čas od času zaslechla pláč, prosby a dokonce i křik. Uvědomovala si, že se dívkám ne vždycky daří dobře. Mnohé přicházely na večeři s červenýma očima a jedly v těžkém zasmušilém tichu. Tu a tam měla některá podlitinu pod okem nebo modřiny na pažích. Dokonce i ve svých nejlepších dnech byly všechny bledé a unavené.

K Belle velkou náklonnost nechovaly. Podle Mog ji možná považovaly za Anniina špeha, navíc jí záviděly. Belle si nedovedla představit, co by jí mohly závidět, když nedostávala o nic víc než ony, přesto se s ní nikdy nebavily, a kdykoli vešla do pokoje, ihned zmlkly.

Jen Millie, nejstarší z nich, byla jiná. Často se na Belle usmívala a povídala si s ní. Jenže rozhovory s Millie ji příliš neuspokojovaly. Dívka přelétala od jednoho tématu ke druhému jako motýl, nedokázala udržet smysluplnou konverzaci.

Ve skutečnosti měla Belle jen jedinou přítelkyni – Mog, která jí vždycky byla matkou víc než Annie. Doopravdy se jmenovala Mowenna Davisová a pocházela z Walesu. Když byla Belle malá, nedokázala vyslovit její jméno. Začala jí říkat Mog. To se ujalo a dnes už jí nikdo neřekl jinak. Jednou povídala, že kdyby ji někdo oslovil Mowenno, už by na to jméno ani neslyšela.

Byla to nevýrazná drobná žena před čtyřicítkou, s hnědými vlasy a světle modrýma očima. V nevěstinci pracovala jako služebná od svých dvanácti let. Možná právě kvůli nepříliš atraktivnímu vzhledu uklízela pokoje a krby a nosila černé šaty, bílou zástěru a čepec místo křiklavého saténu a stužek ve vlasech jako dívky z horních pokojů. Působila tu jako jediná stálice. Nedělala scény, nehádala se, vykonávala své povinnosti s poklidnou spokojeností. Vůči Annie byla neochvějně loajální a Belle upřímně milovala.

Hlavní vchod do domu se nacházel v Monmouth Street, ale tudy vstupovali jen džentlmeni. Po čtyřech schodech ke dveřím, do haly a odtud do společenského salonu. Obyvatelky domu měly svůj vlastní vchod za rohem, na Jake’s Courtu, musely přes malý dvorek a po šesti schodech k zadním dveřím do suterénu.

Když Belle vešla do kuchyně, velké místnosti s nízkým stropem, kamennou podlahou a rozložitým stolem uprostřed, Mog právě krájela maso. U stěny stál příborník s porcelánem, na protější straně sporák, nad nímž visely na hácích hrnce a pánve. Vždycky tu bylo teplo, ale také šero. V zimních měsících uvnitř neustále hořely plynové lampy. Dále se v suterénu nacházela prádelna, pokoje Belle a Mog a několik dalších místností včetně uhelného sklepa.

„Pojď se ohřát ke sporáku,“ pobídla dívku Mog. „Nevím, co tam venku pořád děláš! Já ten věčnej rámus a tlačenice nemůžu vystát.“

Mog skutečně opouštěla dům jen velice zřídka, měla strach z davu. Vyprávěla, že když se byla před devíti lety podívat na pohřeb královny Viktorie, mezi zástupy přihlížejících ji přepadla znenadání panika a srdce se jí rozbušilo tak, že se bála o svůj život.

„Tady je taky spousta rámusu a ten ti nevadí,“ podotkla Belle a svlékla si plášť a šál. Shora se ozýval pronikavý hlas Sally, nejnovější z dívek.

„Ta tu dlouho nevydrží,“ povzdechla si Mog. „Má v sobě moc páry.“

O dívkách mluvila jen zřídka, proto se toho Belle okamžitě pokusila využít.

„Jak to myslíš?“ zeptala se rádoby nenuceně a natáhla dlaně nad sporák.

„Chtěla by tu mít hlavní slovo,“ odpověděla Mog. „Věčně se hádá, cpe se dopředu. Ostatním se to nelíbí, ani jak to hraje na pány.“

„A jak to na ně hraje?“ vyzvídala Belle a doufala, že to není příliš okaté.

Mog však okamžitě strnula, uvědomila si, že o takových věcech se svou svěřenkou nesmí mluvit. „To stačí, teď mám plno práce, Belle. Až dám vařit guláš, musím jít vypucovat salon. Pomůžeš mi, viď?“

Ve skutečnosti Belle neměla na vybranou, přesto se jí líbilo, že ji Mog pokaždé požádá a nerozkazuje.

„Samozřejmě. Stihneme si předtím dát čaj?“ zeptala se. „Mimochodem, právě jsem se seznámila se synovcem Gartha Franklina. Je moc milý!“

U čaje služebné vyprávěla o Jimmym a o procházce v parku. Vždycky se jí se vším svěřovala, měla k ní blíž než k matce. Pro většinu lidí byla Mog jen obyčejná hospodyňka, Belle ji však v mnoha ohledech považovala za velmi moderní. Četla noviny, zajímala se o politiku. Podporovala Keira Hardieho, ministerského předsedu socialistů, a sufražetky, které horovaly za hlasovací právo žen. Často komentovala jejich schůzky, protestní tažení na parlament, vyprávěla, jak je ve vězení nutili násilím k jídlu, protože se rozhodly držet protestní hladovku. Říkávala, že by se k nim ráda přidala.

„Jsem ráda, že sis našla kamaráda,“ usmála se na Belle. „Ale ať si na tebe nic nedovoluje, nebo ho čeká něco mnohem horšího, než je Garth Franklin! A teď se pustíme do toho salonu.“

Annie se pyšnila nejpěknějším salonem v Mayfairu a byla pravda, že utratila spoustu peněz za italská zrcadla, křišťálové lustry, perský koberec a nádherné sametové závěsy na oknech. Vzhledem k tomu, že sem každou noc přicházelo někdy až dvacet džentlmenů, navíc tu pobývaly dívky, kouřily se doutníky a dýmky a rozlévalo se pití, potřebovala místnost poměrně často důkladný úklid.

Večer salon možná vypadal dobře, ale přes den se Belle moc nezamlouval. Závěsy se téměř nikdy neroztahovaly, okna neotevírala, zlatá tapeta na stěnách se v denním světle zdála špinavě žlutá. Švestkově fialové závěsy byly zaprášené, nasáklé zápachem tabáku. Belle velký úklid bavil. Uspokojovalo ji vyčistit nánosy špíny na zrcadlech, až se zase leskla, vyklepat koberec, takže znovu vynikly jeho barvy. A ráda pracovala společně s Mog, protože to byla vlídná duše, které nevadila tvrdá práce a pomoci si vážila.

Jako obvykle začaly tím, že odtáhly pohovky a stolky do rohu, srolovaly perský koberec a společně jej odnesly dolů.

Salon zabíral většinu přízemí. U vchodu se nacházel malý prostor, kam Mog odkládala kabáty a klobouky džentlmenů, jimž chodila otevřít. Za schodištěm do dalších tří poschodí byla situována takzvaná pracovna, která sloužila zároveň jako Anniin pokoj. Za dalšími dveřmi se ukrývaly schody do suterénu. Mog si rozvržení domu často pochvalovala. Snad se jí zamlouvalo, že Belle díky pokoji dole nikdy nepřijde do styku se zákazníky.

V přízemí se nacházela také toaleta, kterou sem nainstalovali před pár lety. Do té doby museli všichni používat záchod na dvorku.

Belle si zoufala nad tím, že si dívky místo na toaletě často ulevují do nočníků ve svých pokojích. Dříve by musely chodit na záchod ven, což v noci v zimě nebylo nic příjemného, ale nyní, když měly toaletu v domě, stačilo sejít pár schodů.

Přesto ji Mog nikdy nepolitovala, když si stěžovala, že musí vylévat nočníky. Jen pokrčila rameny a řekla, že to dívky možná nestihly. Belle to připadalo absurdní, vždyť přece baví pány v salonu, na toaletu to mají rozhodně blíž než k sobě do pokoje.

Venku přehodily koberec přes šňůru na prádlo. V ledovém vzduchu jim stoupaly od úst obláčky páry. Jakmile ale koberec začaly klepat bambusovými plácačkami, rychle se zahřály.

„Necháme ho tady, dokud neuschne podlaha,“ rozhodla Mog, když byly hotové a celé od prachu.

Vrátily se nahoru a pokračovaly v práci. Vzápětí se ve dveřích objevila Annie. Jako každé ráno měla na sobě tmavě modrý sametový župan přes noční košili a na hlavě krajkový čepec.

Mog a Annie byly přibližně ve stejném věku, oběma táhlo na čtyřicet. Utvořily mezi sebou spojenectví, jak tomu říkala Mog, protože se do nevěstince dostaly zhruba ve stejné době, ještě za časů Hraběnky. Belle se často divila, proč to Mog nenazývá přátelstvím, ale Annie příliš srdečná nikdy nebyla. Možná o přítelkyni zkrátka nestála.

Oblečená a namalovaná Annie vypadala velmi krásně. Měla útlý pas, pevné poprsí a uměla se nosit jako královna. Zato když se objevila v županu a nenalíčená, bylo vidět, že má šedou pleť, rty tenké a bezbarvé, oči propadlé a její křivky se bez korzetu ztrácejí. Podle toho, jak zahořkle občas mluvila se svými děvčaty, bylo zřejmé, že tváří v tvář jejich mladé kráse těžce nese přibývající roky.

„Dobré ráno, mamá,“ pozdravila Belle vkleče. Právě drhla podlahu. „Děláme velký úklid. Už bylo načase, je tu spousta špíny.“

„Koberec necháme venku, než to tu doděláme,“ dodala Mog.

„Měly byste také poučit o úklidu děvčata,“ pronesla úsečně Annie. „V jejich pokoji to vypadá jako v krysím hnízdě, sotva si ustelou postel. To nestačí.“

„Vůbec to neprospívá obchodům,“ souhlasila Mog. „Nemá smysl udržovat krásnej salon, když si pak džentlmena vezmou do chlíva.“

Belle se ještě stále dívala na matku, proto jí neuniklo, jak Annie vykulila oči. I Mog si toho všimla a okamžitě zbledla. Belle se neměla dozvědět, že pánové chodí s dívkami do pokojů.

Už jí dávno došlo, že jestli si chce udržet matčinu náklonnost, musí v takových situacích předstírat, že je hloupá a nedovede si dát dohromady dvě a dvě.

„Mohla bych jim tam uklidit,“ nabídla se. „Každý den jeden pokoj. A přiměla bych je, aby mi pomohly.“

„Jen ať se do toho pustí,“ přikývla Mog. „Je ráda, když má něco na práci.“

Annie chvíli mlčky stála a dívala se na ně. Belle se zdálo, že se pokouší nějak vypořádat s tím, jak se Mog podřekla.

„Dobře. Ať dneska začne u Millie, tam je to nejhorší. Ale u ní se s pomocí počítat nedá, ta u ničeho dlouho nevydrží.“

O půl druhé už se salon jen blýskal a voněl čistotou. Belle se pustila do úklidu pokoje v nejvyšším podlaží. Millie někam odešla se Sally, ostatní dívky se shromáždily dole u jedné z nich. Belle měla k obědu velkou misku polévky a sirupový koláč a nadšení pro úklid ji rychle opouštělo. Ale venku začalo sněžit, takže jí stejně nezbývalo než zůstat doma, a v Milliině pokoji bylo ze všech nejtepleji.

Millie měla mezi dívkami výsadní postavení. Byla starší než většina z nich, ale i ve svých osmadvaceti zůstávala výjimečně krásná. Měla nádherné světlé hedvábné vlasy, velké modré oči a měkké růžové rty. Nebyla zrovna bystrá, ale všichni ji měli rádi. Její dětinská naivita v ostatních probouzela nutkání starat se o ni.

Jako jediná z dívek ještě zažila Hraběnku. Belle vycítila, že Annie s Mog tolerují její lenivost kvůli společné minulosti. Navíc mnohokrát zaslechla, že je Millie u pánů oblíbená pro svou milou povahu.

I Belle si tuto laskavou, přátelskou a štědrou dívku oblíbila. Millie jí často dávala drobné dárky – pár korálků, stužku do vlasů nebo čokoládu –, a když Belle něco trápilo, pokaždé ji k sobě přitiskla tak pevně, až to bolelo.

Milliin pokoj odpovídal její dětinské povaze. Z krabic od bonboniér si vystřihovala obrázky koťat a štěňat a lepila je na stěny. K opěradlu židle přivázala růžovou stužkou krajkový slunečník, pod nímž sedělo několik panenek. Některé měly na sobě umouněné plátěné šatečky, které zřejmě ušila sama Millie. Ale byla tu i nádherná panenka s porcelánovou hlavou a vlnitými blond vlasy v růžových saténových šatech.

Millie měla desetkrát víc věcí než ostatní dívky: čínské ozdoby, kartáče na vlasy se stříbrnou rukojetí, dřevěný vláček, hodiny s kukačkou, které nefungovaly, polštáře lemované stužkami.

Belle se pustila do práce, začala s velkou mosaznou postelí, poté ji přikryla plachtou proti prachu a přemístila na ni tolik nábytku a dalších předmětů, kolik mohla.

Podlaha byla silně zaprášená, ležel na ní malý kobereček, který se dal naštěstí vyklepat z okna. Když Belle vyčistila krb a zametla a umyla podlahu, rozdělala oheň, aby podlaha rychleji uschla.

O hodinu později už byla téměř hotová. Uklidila a omyla police, zrcadla a okna se leskla, Milliiny věci pečlivě naaranžovala na svá místa.

Venku se setmělo, nepřestávalo hustě sněžit. Belle se podívala z okna na dvorek. Sníh jej dočista proměnil. Seven Dials se v Londýně proslavila jako čtvrť s největším počtem nevěstinců, hráčských doupat, náleven a dalších podniků nízké zábavy na míli čtvereční. V tržnici v Covent Garden se začínalo pracovat uprostřed noci, zatímco pijani a hazardní hráči se teprve vraceli do svých postelí. V podstatě tu nikdy nebyl klid. Říkalo se, že se londýnské chudinské činžovní domy brzy stanou minulostí, a skutečně byly mnohé strženy a odstraněny, nikoho z vlády ale nenapadlo zamyslet se nad tím, kam obyvatelé stržených domů půjdou. V současné době se shlukovali zde, stovky zoufalých mužů, žen a dětí na dvorcích, v zapadlých uličkách a zatuchlých zákoutích. Dokonce i Belle, která nic jiného neznala, považovala čtvrť za špinavé, páchnoucí a hlučné místo a chápala, jak musí být děsivé, když sem náhodou zabloudí někdo z nedalekých elegantních ulic.

Nyní však dvorek ve žlutém světle plynové lampy vypadal kouzelně a krásně, na všem ležela pokrývka třpytivého čistého sněhu. Venku vůbec nikdo nebyl, což se stávalo jen zřídka. Zřejmě je čeká klidný večer.

V pokoji už bylo příjemné teplo, závěsy zatažené, celá místnost působila tak útulně, že Belle neodolala a na chvíli se natáhla na postel. Počítala, že se Millie každou chvíli vrátí a jistě bude nadšená, že má tak hezky uklizeno.

Začínala se jí klížit víčka. Chtěla se zvednout a vrátit se dolů, ale únava a teplo ji zmohly.

Probraly ji až zvuky kroků na schodech. Neměla ponětí, kolik je hodin, ale oheň v krbu už téměř dohořel, takže musel být večer. Zřejmě usnula hodně tvrdě. Okamžitě se jí sevřel žaludek. Matka striktně trvala na tom, že po páté hodině nesmí ze suterénu. Ještě nezapomněla na nářez, který dostala v šesti letech, kdy se opovážila neposlechnout.

Ve slepé panice vyskočila, urovnala pomačkané pokrývky a zalezla si pod postel. Doufala, že Millie přijde sama. Všechno by jí vysvětlila a Millie by jí pomohla nepozorovaně se dostat do kuchyně.

Jakmile se však otevřely dveře, bylo po naději. Dívka vešla společně s jakýmsi mužem. Zapálila plynovou lampu a několik svíček. Z místa pod postelí Belle viděla jen spodní polovinu Milliiných světle modrých šatů s krajkovým kanýrem a mužovy tmavě hnědé kalhoty a boty s bočním zapínáním na knoflíčky.

„Proč ses nechala minulý týden zapírat, když jsem se zastavil?“ zeptal se muž příkře.

„Nebyla jsem tu,“ odpověděla Millie. „Měla jsem ten večer volno, vypravila jsem se za tetou.“

„Dnes jsem si tě zaplatil na celou noc,“ oznámil jí.

Belle šokovalo, že za Millie platil. Vzápětí jí došlo něco jiného. Je tu uvězněná. Jak se dostane ven? Samozřejmě nechtěla zůstat, jenže copak může jednoduše vylézt zpod postele, omluvit se za vyrušování a odejít?

„Celou noc,“ hlesla Millie a zdálo se, že je tou vyhlídkou zděšená stejně jako Belle.

V pokoji se rozhostilo ticho a podle toho, jak blízko u sebe stáli, Belle soudila, že se líbají. Slyšela hlasité oddechování a šustění oblečení, vzápětí Milliiny šaty dopadly na podlahu jen kousek od Belle. Následovala spodnička, mužovy boty a kalhoty. Belle konečně pochopila, co obnáší práce prostitutky. Muži jim platí za to, co mají dělat jen se svými manželkami, aby zplodili potomstvo. Nechápala, jak jí to mohlo dosud unikat. Vzápětí ji vyděsilo pomyšlení, že by si Jimmy i další lidé, které zná, mohli myslet, že tohle dělá i ona.

Millie zůstala jen v negližé, punčochách a bílých krajkových kalhotkách. Muž si sundal sako, ale košili si nechal. Sahala mu téměř ke kolenům svalnatých a chlupatých nohou.

„Přiložím do krbu, už skoro vyhasl,“ řekla Millie náhle. Ohnula se, aby nabrala z kbelíku lopatku uhlí. Belle napadlo dát jí nějak znamení, aby toho muže dostala z pokoje, ale než se o to vůbec mohla pokusit, zákazník Millie popadl zezadu a stáhl jí kalhotky tak neurvale, že se roztrhly.

Belle měla pocit, že se jí brzy zastaví srdce. Ze své polohy viděla dvojici jen od pasu dolů, ale i to bylo příliš. Nechtěla se dívat na Milliina kyprá stehna a hýždě nebo na to, jak ji ten neurvalec nutí předklonit se, aby do ní mohl strčit penis. Do té doby zahlédla Belle jen penisy malých chlapců, když je matky myly pod pumpou na ulici. Tenhle mohl měřit dobrých dvacet centimetrů a byl tvrdý jako tyč. Millie se držela krbu a podle toho, jak jí zbělely klouby, bylo zřejmé, že ji to bolí.

„Tak je to lepší, kočičko,“ funěl chlapík a přirážel. „Líbí se ti to, nemám pravdu?“

Belle musela zavřít oči, slyšela však, jak Millie tvrdí, že se jí to líbí jako nic na světě. Byla to evidentní lež. Než Belle oči otevřela, Millie se o kousek posunula a ona jí teď z boku viděla do tváře stažené bolestí.

Najednou pochopila, proč dívky vypadají tak často zasmušile a ztrhaně. Dřív jí to vrtalo hlavou, říkala si, že večírky přece musejí být zábavné, ale ony si veselí v salonu očividně neužily dlouho. Musely se odebrat do svých pokojů a v nich byly podrobovány podobnému utrpení.

Muž se Millie téměř položil na záda a Belle nyní viděla z profilu i jeho tvář. Měl tmavé vlasy, na spáncích mírně prošedivělé, a hustý vojenský knír, výrazný skobovitý nos. Tipovala ho tak na dvaatřicet, i když odhadnout věk u mužů nikdy moc neuměla.

Dvojice se přesunula na postel. Vrzání pružin těsně nad Bellinou hlavou a oplzlé věci, které ten chlap Millie říkal, to všechno bylo strašné. Navíc je viděla v odrazu zrcadla nad krbem. Ne jejich tváře, jen těla od krku po kolena. Muž měl chlupatá a kostnatá záda, držel Millie za kolena a roztahoval je víc od sebe.

Celé to nebralo konce, mlaskání těla o tělo, vrzání pružin, funění, klení a chrčení. Millie občas vykřikla bolestí – jednu chvíli ho dokonce prosila, aby přestal –, on se však na její prosby neohlížel a pokračoval.

Belle konečně pochopila, co znamená výraz „šukat“. Slýchala ho na ulicích často, většinou jako vulgární nadávku, ale někdy také v souvislosti se vztahy mezi muži a ženami. Teď už věděla přesně, co obnáší.

Nechtěla u toho být, napadlo ji zariskovat a zkusit se vyplížit zpod postele ke dveřím. Rozum jí však říkal, že kdyby se prozradila, ošklivě by si to odskákala jak z rukou toho muže, tak i své matky. Napadlo ji, proč si Mog ještě nevšimla, že není ve svém pokoji, a nešla ji hledat.

Právě když už si myslela, že Milliina muka nikdy neskončí, muž zrychlil a začal hlasitě hekat. Náhle vše utichlo a on se svalil na matraci.

„Nádhera, co?“ zafuněl.

„Ano, drahý,“ pípla Millie tak chabě, že jí bylo sotva rozumět.

„A teď už žádné vytáčky,“ prohlásil po chvíli. „Zítra ráno odsud odejdeš a odjedeš se mnou do Kentu.“

„To nemůžu,“ bránila se tiše. „Annie by mě nepustila, potřebuje mě tu.“

„Žvásty! Kurev je jako máku a většina je mladší než ty. Teď se tě zeptám ještě jednou, proč ses nechala zapřít a proč jsi mi o tom lhala?“

Za celou dobu na ni ani jednou nepromluvil něžně, teď však zněl jeho hlas přímo výhrůžně.

„Nelhala jsem vám.“

„Lhala. Tady žádné volno nedostáváte a žádnou tetu nemáš. Záměrně ses přede mnou schovala. A nikdy jsi neměla v úmyslu se mnou odejít.“

Millie to popřela. Vzápětí se ozvala rána a výkřik. Uhodil ji. „To abys viděla, co se stane, když mi někdo lže,“ zasyčel.

„Přesně kvůli tomu jsem se vám vyhýbala,“ vykřikla. „Proč mi ubližujete, když tvrdíte, že se mnou chcete žít?“

„Kurvy tyhle věci musejí čekat,“ namítl překvapeně. „Navíc se ti líbí, když tě šukám.“

Millie vyskočila z postele. Belle uviděla, že má jen krajkou lemovanou košilku, přes niž se přelévají její velká ňadra, a dole je vidět husté ochlupení v klíně. „Vůbec se mi to nelíbí. Předstírám to, protože se to ode mě čeká,“ ohradila se.

Belle bylo zřejmé, že to se mu líbit nebude. Dostala o Millie strach, v duchu ji pobízela, aby utekla z pokoje, dokud může.

Ale než na to Millie stihla jen pomyslet, ten chlap ji popadl a dotáhl zpátky k posteli.

„Ty špinavá kurvo,“ obořil se na ni. „Nechal jsem se nalákat na lichotky a lži. Začal jsem plánovat, že budeme žít spolu, a ty mi teď řekneš, žes to jenom předstírala!“

„Máme být na své zákazníky milé,“ bránila se Millie.

Znovu ji uhodil. Tentokrát vyjekla bolestí a začala prosit, aby ji pustil.

„Jen se neboj, já tě hned pustím,“ opáčil, „rovnou do pekla, kam patříš.“

Belle se začala obávat nejhoršího. Chtěla se zachovat statečně, vylézt zpod postele a vzít ho nočníkem po hlavě, pak doběhnout pro Annie a říct jí, co se děje, byla však paralyzovaná strachem. Nedokázala se ani pohnout.

„Ne, prosím!“ naříkala Millie, zmítala se na posteli a pokoušela se mu vytrhnout. Zvuky souboje však postupně utichly, po chvíli už bylo slyšet jen prudké oddechování. Belle si pomyslela, že se bála zbytečně, nejspíš už se zase líbají.

„Tak je to lepší,“ pronesl muž pomalu, když všechny známky zápasu utichly. „Podvol se mi. To mám rád.“

Belle se předtím pod postelí uchýlila doprostřed, takže už na zrcadlo neviděla. Podle všeho, co slyšela, se jí zdálo, že se to s Millie chystají zase dělat. Umínila si, že počká, až začnou, pak se vyplíží a poběží ke dveřím.

Jenže minuty ubíhaly a žádné pleskání se neozývalo, jen to hlasité oddechování. Posunula se tedy na kraj, aby viděla do zrcadla. To, co spatřila, ji šokovalo, málem začala křičet.

Muž, nyní zcela nahý, klečel na posteli a třel si rukou penis, který držel nad Milliiným obličejem. Dívka měla zvrácenou hlavu a nijak na jeho počínání nereagovala. Oči jako by jí téměř vylézaly z důlků. Ústa měla pootevřená jako při výkřiku, nevydala však ani hlásku.

Belle v obavách o ni zapomněla na vlastní strach. Přetočila se tak, aby byla čelem ke dveřím, posunula se k nohám postele, vyplazila se zpod ní ven a vrhla se vpřed.

Muž na posteli něco zařval, ale to už Belle otevřela dveře a hnala se po schodech dolů.

Když se dostala do přízemí, spatřila svou matku, která právě vyšla z pracovny.

„Někdo ubližuje Millie! Zachraň ji!“ vykřikla.

Annie se zatvářila nasupeně a Belle se chvíli bála, že dostane políček. Pak si však beze slova pospíšila ke dveřím do salonu.

„Jacobe!“ křikla. „Pojď se mnou zkontrolovat Millie.“

Jacob, podsaditý holohlavý muž, byl tady v domě nový, Belle ho zatím viděla jen jednou, když někdy před necelými čtrnácti dny opravoval vodovodní kohoutek v kuchyni. Mog říkala, že ho přijali na potřebné údržbářské práce, po večerech pak měl zajišťovat, aby se nahoře nedělo nic nežádoucího. Na Anniin povel vyběhl ze salonu a bez meškání se pustil po schodech.

Annie se otočila na Belle a ukázala na dveře do suterénu. „Dolů. A zůstaň tam. Vyřídíme si to později,“ štěkla a pospíchala nahoru za Jacobem.

Belle se posadila ke kuchyňskému stolu, složila hlavu do dlaní a vroucně si přála, aby přišla Mog, protože té by daleko snáz vysvětlila, jak se to všechno semlelo.

Podle hodin v kuchyni bylo po desáté, takže v Milliině pokoji prospala mnohem delší dobu, než si myslela. Nechápala, že ji neprobudilo, jak se dívky chystají na večer, nebo proč ji Mog nepřišla nahoru hledat, když se nevracela. Mog byla jako matka kvočna, jindy panikařila, jakmile se Belle neobjevila víc jak hodinu, kolem šesté spolu navíc vždycky pily čaj, než vypukly přípravy na večer.

Belliny večery bývaly úmorné, protože je musela trávit sama. Po čaji umyla nádobí, pak si obvykle četla noviny, pokud je předchozího večera nechal v salonu některý z pánů. Když nic na čtení nebylo, šila nebo pletla. O půl deváté už byla většinou v posteli, protože ji vlastní společnost nebavila. Dnes však nebyla jen osamělá, byla vyděšená. Samozřejmě se bála, jak ji Annie potrestá, ale strach měla hlavně o Millie. V duchu stále viděla její tvář, ten bezhlesý výkřik, zvrácenou hlavu a vypoulené oči. Zabil ji?

Ze salonu se neozývaly žádné zvuky, možná dnes nikdo nepřišel. Vzhledem k tomu, jak venku chumelilo, se to dalo předpokládat, ale ráda by věděla, kam se poděly dívky a Mog. Kromě Millie zaměstnávala Annie dalších sedm děvčat, ale kdyby dnes večer neměla žádná z nich společnost a byly ve svých pokojích, jistě by nějaká vykoukla, když se Jacob s Annie hnali po schodech.

Strach o Millie i z případných následků dnešních událostí však mnohonásobně převyšoval šok z toho, co se každý večer odehrává nad její hlavou. Jak mohla být tak hloupá a nedat si všechno dohromady, když v tomhle domě žije tolik let?

Jak teď vůbec dokáže vyjít ven na ulici? Jak se může přátelit s Jimmym, aniž by se musela bát, jestli jí nechce udělat totéž? Teď už chápala, proč se Mog starala, aby si na ni nic nedovolil!

Náhle se zvenčí ozval hlasitý výkřik a rachot, jako by někdo povalil popelnice, vzápětí se přidaly další hlasy. Belle se rozběhla k zadním dveřím. Neodemkla a nevyšla ven, protože věděla, že už tak je až po uši v maléru, ale vyhlédla oknem vedle dveří.

Neviděla nic, jen staré bedny pokryté sněhem, který tančil v poryvech větru.

„Belle!“

Otočila se. Matka stála v kuchyni vedle stolu, jednu ruku v bok.

„Odpusť, mamá, já v Milliině pokoji usnula. Nezůstala jsem tam schválně.“

Annie se večer vždycky oblékala do černé, ale dnes měla hedvábné šaty s dlouhým rukávem a stříbrnou výšivkou kolem hlubokého výstřihu a na ramenou. Vlasy si vyčesala a připevnila stříbrnými hřebeny. V uších měla diamantové náušnice, vypadala skutečně velkolepě.

„Pojď se mnou. Musíš mi rychle povědět, cos viděla,“ řekla dceři naléhavě.

Belle se nestačila divit. Místo aby na ni Annie křičela a obviňovala ji, vzala ji za ruku a odvedla do jejího malého pokojíku. Tam odhrnula přikrývku a naznačila Belle, že se má převléknout a vlézt si do postele. Dokonce jí pomohla rozepnout knoflíčky na zádech a obléknout noční košili. Teprve když ležela dcera pod peřinou, posadila se k ní na postel.

„Tak povídej,“ vybídla ji.

Belle jí vysvětlila, jak se stalo, že se nacházela v pokoji, když nahoru přišla Millie se zákazníkem, a jak se ve strachu schovala pod postel. Když se dostala k tomu, co spolu dvojice provozovala, nevěděla, jak to vyjádřit, ale Annie mávla netrpělivě rukou a pobídla ji, aby tuhle část přeskočila.

Belle tedy zopakovala všechno, co ten chlap Millie říkal, jak ji uhodil a co se dělo pak. Popsala jí, co uviděla, když se odvážila vyhlédnout zpod postele. „Měl ten svůj…“ Odmlčela se a ukázala si na podbřišek. „Držel to v ruce u jejího obličeje. Millie se nehýbala. V tu chvíli jsem utekla. Stalo se Millie něco?“

„Je mrtvá,“ odtušila Annie stroze. „Zřejmě ji uškrtil.“

Belle na ni zděšeně zírala. Sama si kladla otázku, jestli Millie nezabil, ale slyšet, že se to skutečně stalo, bylo něco úplně jiného. Všechno připomínalo zlý sen, měla pocit, že jí snad praskne hlava.

„Ne! To nemůže být pravda,“ zašeptala. „Ubližoval jí, ale přece by ji nezabil.“

„Belle, víš, že bych něco takového neřekla, kdyby to nebyla pravda,“ podotkla Annie. „Nemáme moc času, brzy přijde policie, poslala jsem pro ně Jacoba. Musíš zapomenout, žes v tom pokoji kdy byla!“

Belle na matku nechápavě zírala.

„Povím jim, že jsem Millie našla já, šla jsem nahoru, protože jsem slyšela, jak někdo vylézá z okna. Pochop, nechci, aby tě vyslýchali. Takže budu tvrdit, že jsi ležela tady dole ve své posteli. Kdyby s tebou chtěli mluvit, přesně tohle musíš říct. O půl deváté sis šla lehnout a probudila se teprve před chvílí kvůli tomu rámusu venku. Dokážeš to?“

Belle přikývla. Bylo tak vzácné, aby s ní matka mluvila laskavě a vlídně, že byla připravená udělat cokoli, oč ji požádá. Samozřejmě nechápala, proč nesmí povědět pravdu, předpokládala však, že je k tomu dobrý důvod.

„Výborně.“ Annie ji vzala kolem ramen a přitiskla k sobě. „Určitě jsi v šoku, vidělas věci, před kterými jsem se tě vždycky snažila chránit. Ale kdybys policii prozradila, žes byla tam nahoře, bylo by to ještě mnohem horší. Musela bys podstoupit výslech a pak proti tomu muži svědčit u soudu. Říkali by ti ošklivé věci, objevila by ses v novinách. Navíc by ti pak hrozilo skutečné nebezpečí, vrah by se tě mohl chtít zbavit. To nedopustím.“

Belle čekala, že bude přísně potrestána, místo toho si o ni matka dělala starosti. Přece jen se cítila o trochu lépe.

„Kde je Mog?“ chtěla vědět.

„Pustila jsem ji na návštěvu k přítelkyni v Endell Street, protože jsem věděla, že kvůli tomu sněžení bude večer klid.“ Annie semkla rty. „Což bylo evidentně jenom dobře. Ale brzy se vrátí. Hlavně si dej pozor, abys jí řekla, na čem jsme se domluvily.“

Belle přikývla. „Až policie toho chlapa chytí, dozvědí se, že jsem v tom pokoji byla,“ zašeptala.

„Nechytí ho, protože řeknu, že nevím, jak vypadal,“ odpověděla Annie. „Ty už se tím netrap. Žes byla nahoře, víme jen já a Jacob, a ten to nikomu nepoví.“

„Jenže jestli ho policie nechytí, tak mu ta vražda projde,“ namítla Belle.

„Ale neprojde, jen se neboj,“ prohlásila Annie zlověstně.

Table of Contents

Kapitola první

Kapitola druhá