Lesley Pearse

NEZLOMNÁ

Originální název: The Promise

Vydáno u Penguin Books, Londýn 2012

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Lesley Pearse, 2012

All rights reserved.

Translation © Lenka Faltejsková 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7402-4

Kapitola první

Červenec 1914

Schoval se před deštěm v průchodu a díval se přes ulici na malé kloboučnictví.

Stačilo vidět zlatý nápis „Belle“ nad výlohou a srdce se mu rozbušilo rychleji. Uvnitř stály dvě ženy a obdivovaly vystavené klobouky. Dosáhl svého cíle, ověřil si, že Belle realizovala svůj sen, měl by odejít. Jenže když tu teď stál, najednou to nestačilo.

Do stejného průchodu jako on se před deštěm uchýlila i kyprá růžolící dáma. Zápolila s deštníkem, který jí vítr obrátil naruby. „Jestli nepřestane pršet, narostou nám všem plovací blány!“ durdila se. „Nevím, co mě to napadlo, chodit v takové slotě ven.“

„Právě jsem si říkal totéž,“ usmál se, vzal jí deštník z ruky a narovnal mu žebra. „A je to. Ale s příštím poryvem větru se vám pravděpodobně obrátí znovu.“

Zvědavě si jej prohlížela. „Jste Francouz, že? Ale anglicky umíte dobře.“

Líbilo se mu, jak se Angličanky nerozpakovaly pokládat podobné otázky úplně cizím lidem. Francouzky byly mnohem zdrženlivější.

„Ano, jsem Francouz. Pár let jsem žil v Anglii.“

„Přijel jste na dovolenou?“ vyzvídala.

„Navštívit staré přátele,“ řekl, což byla částečně pravda. „Slyšel jsem, jak je v Blackheathu pěkně, ale asi jsem si na návštěvu nevybral nejlepší den.“

Se smíchem souhlasila.

„Žijete nejspíš na jihu Francie, viďte?“ odhadovala jej podle opálené tváře. „Bratr byl na dovolené v Nice a vrátil se hnědý jako kaštan.“

Sice netušil, co je kaštan, ale jinak mu nevadilo, že se s ním zapovídala. Napadlo ho vyzvědět od ní něco o Belle.

„Žiju blízko Marseille. Ten krámek naproti přes ulici mi připomíná francouzská kloboučnictví,“ nadhodil a ukázal na obchod.

„Však se taky říká, že se mladá paní naučila řemeslu v Paříži. Všechny zdejší dámy její klobouky zbožňují,“ rozplývala se jeho společnice. „Kdyby nebylo tak mizerné počasí, sama bych se tam dnes zastavila. To děvče si na každého udělá čas, je vážně moc milá.“

„Takže se jí daří?“

„Ano, chodí k ní nakupovat dámy ze širokého okolí. Ale teď už musím běžet, jinak u nás doma zůstanou všichni o hladu.“

„Rád jsem vás poznal,“ řekl a pomohl jí rozevřít deštník.

„Zastavte se tam a kupte klobouk pro svou paní,“ doporučila mu ještě. „Lepší kloboučnictví široko daleko nenajdete, dokonce ani na Regent Street.“

Zůstal stát, pozoroval obchod a doufal, že Belle aspoň zahlédne. Neměl manželku, jíž by mohl koupit klobouk, rozhodně však nepotřeboval záminku, aby se zastavil za starou přítelkyní. Nebyl si ale jistý, jestli je rozumné jitřit staré rány.

Zadíval se na svůj odraz ve výloze vedlejšího obchodu. Přátelé doma ve Francii tvrdili, že se za ty poslední dva roky, co ji neviděl, změnil, sám však žádnou změnu nepozoroval. I nadále byl štíhlý a v dobré kondici, díky tvrdé práci na malém statku měl široká a svalnatá ramena. Možná tím přátelé mysleli, že jizva na tváři vybledla a rysy v obličeji zjemnila spokojenost.

Před deseti lety byl pyšný na to, že dokázal v lidech probouzet strach, stačil výhrůžný tón a mrazivý pohled jeho modrých očí. Tohle období už měl ale za sebou, i když v případě potřeby by si s protivníky dokázal poradit i dnes.

Podle toho, co se o Belle právě doslechl, tu byla oblíbená, skandální část její minulosti tedy zůstala utajena. Byl za to rád. Sám dobře věděl, jak snadno lidé chybují a jak často se dopouštějí zahanbujících věcí, které je později pronásledují.

Zjistil, co potřeboval vědět. Měl by se vrátit na nádraží a odjet vlakem zpátky do Londýna.

Zacinkání zvonku nade dveřmi jej upozornilo, že zákaznice právě opouštějí Bellin obchod. Vypadaly jako matka s dcerou, jedna starší, druhá mladá. Ta mladá, se dvěma růžovo-černě pruhovanými krabicemi na klobouky v rukou, se rozběhla k čekajícímu automobilu, její matka se ohlédla, jako by se chystala rozloučit. V tu chvíli se ve dveřích objevila Belle, stále štíhlá a krásná, jak si ji pamatoval. Na sobě měla velmi decentní světle zelené šaty se stojáčkem, lesklé tmavé vlasy vyčesané, jen několik neposlušných pramínků jí spadalo do obličeje.

Najednou nechtěl být rozumný. Potřeboval s ní mluvit. Příznaky blížící se války se stávaly čím dál zřetelnější a po zavraždění rakouského arcivévody Františka Ferdinanda na konci června se ozbrojený konflikt zdál nevyhnutelným. Německo co nevidět napadne Francii. Etienne pak půjde bránit svou zem a Belle už možná víckrát nespatří.

Když zákaznice odjely, Belle zavřela dveře. Zůstala v obchodě sama. Etienne neodolal pokušení, přeběhl ulici a zastavil se před prosklenými dveřmi. Belle stála zády k němu, urovnávala klobouky na stojanech. Po zádech jejích šatů vedla linka z perleťových knoflíčků, které by jí tak rád rozepnul. Sehnula se pro krabici na podlaze a on nakrátko zahlédl pěkně tvarovaná lýtka nad kotníkovými botami. Když přede dvěma lety vpadl do pokoje na Montmartru, kde ji věznil únosce, byla nahá, přesto tehdy necítil žádné vzrušení, jen obavy o její zdraví. Nyní se mu zrychlil dech při pohledu na pouhých pár odhalených centimetrů.

Když zacinkal zvonek, otočila se. Vzápětí si přitiskla ruce na ústa, v očích se jí zrcadlil šok. „Etienne Carrera!“ zvolala. „Kde se tu, propána, bereš?“

Její tmavě modré oči, sametový hlas i to, jak vyslovila jeho jméno, v něm probouzely hlubokou touhu. „Jsem rád, že si na mě pamatuješ,“ pravil a elegantně smekl. „Jsi snad ještě krásnější než předtím. Úspěch a manželství ti svědčí.“

Přistoupil k ní a chtěl ji políbit na tvář, ale Belle zčervenala a rozpačitě ucouvla. „Jak víš, že jsem vdaná a žiju tady?“

„Zastavil jsem se U Beraní hlavy v Seven Dials. Tam mi řekli, že ses provdala za Jimmyho a odstěhovala se do Blackheathu. Potřeboval jsem tě vidět, tak jsem nasedl na vlak a vyrazil tě sem hledat.“

„Po tom všem, cos pro mě udělal, jsem ti měla napsat, že jsem se vdala,“ vzdychla. Zdálo se, že má z jeho nečekané návštěvy radost a zároveň je vyvedená z míry. „Jenže…“ Nedopověděla.

„Rozumím,“ řekl Etienne. „Staří přátelé, kteří toho spolu tolik prožili, si nemusejí nic vysvětlovat. Podle toho, jak vytrvale se tě Jimmy snažil najít, bylo jasné, že tě miluje. Jsem skutečně rád, že vám to vyšlo. Prý tu se strýcem provozuje hostinec.“

Belle přikývla. „U Dráhy, je to kousek odsud. Určitě si vzpomínáš na Mog, matčinu hospodyni, o které jsem ti vyprávěla. Přede dvěma lety se provdala za Jimmyho strýce Gartha. A krátce nato jsme se vzali my s Jimmym.“

„Nakonec sis to vysněné kloboučnictví opravdu otevřela!“ Etienne se uznale rozhlédl po vkusně zařízeném obchůdku v růžových a krémových tónech. „Je krásné, ženské a šik, přesně jako ty. Nějaká paní mi na ulici vykládala, že lepší klobouky nemají ani na Regent Street.“

Belle se usmála a trochu se uvolnila. „Sundej si ten promočený kabát, dáme si spolu čaj, co říkáš?“

„Ještě pořád obděláváš hospodářství?“ zavolala na něj ze zadní místnosti, kam odešla připravit pohoštění.

Etienne pověsil kabát na háček u dveří a prohrábl si mokré vlasy. „Ano, ale občas navíc překládám, právě proto jsem teď v Londýně s jednou společností, pro kterou už jsem pracoval i dřív.“

„Takže tvůj život už nejsou jenom slepice a citroníky?“ usmála se, když se vrátila do obchodu. „Ráda bych slyšela, že se nadále držíš na správné straně zákona.“

Etienne si položil ruku na srdce. „Přísahám, že jsem pilířem počestné společnosti,“ pronesl vážně, ale v očích mu jen hrálo. „Nevezl jsem žádná další děvčata do Ameriky ani jsem je nezachraňoval ze spárů šílenců.“

Nikdy si neodpustil, že neodmítl, když ho zločinecká organizace donutila odvézt Belle do nevěstince v New Orleans. Částečně se očistil její záchranou o dva roky později, nikoli však ve vlastních očích.

„Nevěřím, že bys někdy mohl být pilířem společnosti,“ zasmála se.

„Pochybuješ snad o mně?“ ohradil se s předstíraným rozhořčením. „Hanba takové malověrnosti! Lhal jsem ti snad někdy?“

„Jednou jsi mi vyhrožoval, že mě zabiješ, jestli se pokusím o útěk,“ opáčila. „Ale sám jsi mi později přiznal, že bys to neudělal.“

„To je ta potíž se ženskými,“ usmál se. „Mají sklony pamatovat si všechny ty nepodstatné drobnosti.“ Dotkl se růžového kloboučku s peřím. Měl radost, že Bellino odhodlání a talent přinesly ovoce. „Teď mi pověz pravdu ty. Je tvoje manželství takové, jak jsi doufala?“

„Mnohem lepší,“ odpověděla až příliš rychle. „Jsme moc šťastní, Jimmy je nejlepší manžel na světě.“

„Tak to jsem rád,“ řekl a uklonil se.

Belle se znovu zasmála. „A co ty? Neobjevila se ve tvém životě nějaká žena?“

„Nikdo natolik výjimečný, abych se chtěl usadit.“

Povytáhla tázavě obočí.

Usmál se. „Nedívej se na mě tak, ne každý touží po manželství a stabilitě, zvlášť když se blíží válka.“

„Snad se jí dá ještě vyhnout.“

„Ne, Belle, to nedá. Počítám, že nás dostihne během několika týdnů.“

„V poslední době se o ničem jiném nemluví,“ povzdechla si. „Už mě to unavuje. Poslyš, co kdybys šel se mnou a seznámil se s Jimmym, Garthem a Mog? Určitě tě moc rádi poznají.“

„To by asi nebylo vhodné,“ namítl.

Našpulila pusu. „Proč ne? Zachránil jsi mi život. Až se dozvědí, žes tu byl, ale nepřišel ses jim představit, budou zklamaní.“

Zamyšleně ji pozoroval. „Když ses přestěhovala sem, nechalas minulost za sebou.“

Belle chtěla protestovat, uvědomila si však, že má pravdu. Od svatby s Jimmym za časy v Americe a Paříži zabouchla dveře. Etienne je možná pootevřel, aby se s ní setkal, za což byla ráda, ale Jimmy by to možná viděl jinak.

„A co Noah?“ zeptala se. „Zajdeš aspoň za ním? Tenkrát jste se přece spřátelili, navíc si jistě vzpomeneš na Lisette, která se o mě starala v klášteře, než jsi mě vezl do Ameriky. Noah se do ní zamiloval a dnes jsou manželé a čekají miminko. Mají krásný dům ve čtvrti St. John’s Wood.“

„Jsem s Noahem ve spojení. Asi ne tak, jak bychom měli, ale je to žurnalista a psát anglicky je pro něj mnohem snazší než pro mě. Stal se z něj tak slavný novinář, že si jeho sloupky kolikrát přečtu i ve Francii. Zítra spolu máme poobědvat. Zůstali jsme přáteli, ale u něj doma se stavovat nechci, Lisette jistě nepotřebuje připomínat staré časy, zvlášť když je těhotná.“

Belle se smutně usmála, chápala přesně, jak to myslí. I Lisette byla jako mladá dívka přinucena k prostituci, právě proto měla s Belle takový soucit. „Za počestnost se platí vysoká cena. Mám Noaha s Lisette moc ráda, ale i když se občas navštěvujeme, vždycky se pečlivě vyhýbáme zmínkám o tom, jak a proč jsme se seznámili. Přesto jsme s Lisette dobré přítelkyně.“

„Ovlivňuje nějak tvá minulost vztah s Jimmym?“ zeptal se Etienne a upřel na ni zkoumavý pohled.

„Někdy ano,“ připustila. „Je to jako tříska v prstu, která se nedá vytáhnout, a občas o ni zavadíš, až to zabolí.“

Přikývl. Její popis byl přesný. „Mám to podobně. Ale tříska za čas vyjde ven sama a ránu po ní zaplní nové vzpomínky.“

Belle se náhle rozesmála. „Proč jsme tak vážní? Navzdory všemu to pro nás všechny – tebe, mě, Jimmyho, Mog i Lisette – dobře dopadlo. Proč jsou lidé tak pošetilí a věčně myslí na zlé časy?“

„A není to tak, že když se stane něco zlého, naopak myslíme na dobré časy?“ opáčil a povytáhl obočí.

Belle zčervenala a Etienne poznal, že si moc dobře vzpomíná na jejich společné chvíle.

Přestože ji vezl do Ameriky proti její vůli, během plavby se mu udělalo zle a ona se o něj starala. Dlouho před tím, než dorazili do New Orleans, se sblížili. O svých šestnáctých narozeninách se mu nabídla. Sám dodnes nechápal, jak se mu tehdy podařilo odolat. Toužil po ní, přestože měl doma ženu a dvě děti. Vzpomínka na její mladé tělo a sladké polibky ho rozehřívala nejednu noc. Byl rád, že jí tehdy nepodlehl – o to horší by pak měl výčitky.

„Kdykoli čtu něco o New Yorku, vzpomínám na to, jak jsi mě tam provedl,“ řekla. „Nikdy jsem se tě nezeptala, jestli sis ty dva dny užil jako já.“

„Užil jsem si je jako dlouho nic,“ přiznal. „Bylas tak vyjukaná, dychtivá všechno vidět. Opravdu mi bylo líto, že jsme pak museli pokračovat do New Orleans.“

„U Marthy to nebylo zas tak strašné,“ řekla a položila mu ruku na rameno. „Nikdy jsem ti to neměla za zlé, chápala jsem, proč jsi to musel udělat. Každopádně když jsi pak v Paříži vpadl do dveří a zachránil mě před Pascalem, všechno jsi mi to bohatě vynahradil.“

Mimoděk se otřásla jako pokaždé, když si na ten strašlivý zážitek vzpomněla. Šílený Pascal ji věznil ve svém domě, a kdyby ji Etienne nenašel, nepochybně by se odtamtud nedostala živá.

Etienne u ní držel stráž i v nemocnici, nechal ji vyplakat se, rozmlouval s ní a dodal jí naději do budoucna. Nezapomněla ani na to, jak jí Noah prozradil, že Etiennova žena a jeho dva synové zahynuli při požáru. Ke svému zahanbení pomyslela v prvním okamžiku na to, že je Etienne volný, nikoli na bolest, kterou mu taková ztráta musela způsobit.

Všiml si, jak se otřásla. Jeho nečekaná návštěva a vzpomínky, které v ní vyvolala, ji zneklidňovaly. Raději se vrátil do přítomnosti.

„Chystám se vstoupit do armády.“

„Proboha, to snad ne!“ vydechla.

Zasmál se. „Typická ženská reakce. Je to má povinnost, Belle. Nejspíš mě dohoní minulost, jako kluk jsem se povinné vojenské službě vyhnul, odjel jsem do Anglie.“

„Potrestají tě za to?“

Zazubil se. „Myslím, že budou rádi, že mi můžou strčit do ruky flintu. Rozhodně se netěším na všechen ten dril a rozkazy a nejsem tak naivní, abych v tom viděl cestu ke slávě, ale Francii mám rád, a ať se propadnu, jestli budu jen stát a přihlížet, jak po ní Němci natahují pařáty.“

Belle si ho zkoumavě prohlížela. „Jsi tak pohotový a statečný, Etienne, bude z tebe skvělý voják. Ale mně by se mnohem víc líbilo, kdybys raději zůstal v bezpečí na statku a pěstoval citrony.“

Pokrčil rameny. „Nemůžeme si pokaždé vybrat tu nejpříjemnější a nejbezpečnější cestu. Mám za sebou temné časy a dobře vím, co je člověk schopen provést člověku. Myslel jsem si, že už nikdy nebudu muset použít násilí, ale moje vlast teď přesně tohle potřebuje.“

„Jsi dobrý a čestný člověk,“ vzdychla. „Dávej na sebe pozor, ano? Jestli opravdu nechceš zajít k nám, budeme se muset rozloučit, doma mě čekají. Vždycky spolu s Jimmym povečeříme, než večer otevře výčep.“

„Samozřejmě, nebudu tě zdržovat,“ řekl, ale nevstal a nešel si pro kabát. Chtěl jí říct, že ji celou tu dobu miluje, obejmout ji a políbit. Jenže k tomu dostal šanci tehdy v Paříži a nevyužil ji. Teď už Belle patří jinému.

„Měl bys jít napřed, nechci, aby se tu o mně povídalo, že jsem šla po ulici s někým cizím,“ řekla Belle bez obalu.

Etienne tedy vstal a oblékl se. „Našel jsem, co jsem hledal,“ pronesl tiše. „Jsi šťastná a v bezpečí. Ať se ti dobře daří. Miluj Jimmyho z celého srdce. Doufám, že se jednou od Noaha dozvím, že máš kolem sebe hejno dětí.“

Políbil jí hřbet ruky, otočil se a odešel.

„Au revoir,“ zašeptala Belle, když se za ním zavřely dveře. Z očí jí prudce vyhrkly slzy. Ráda by mu toho pověděla mnohem víc.

V šestnácti si myslela, že ho miluje. Dodnes se červenala při vzpomínce, jak se svlékla a vlezla si do jeho postele. Etienne byl džentlmen. Objímal ji a líbal, dál ale nezašel.

Když se ohlédla za hrůzami, které před setkáním s ním prožila – unesli ji z domova, zavlekli do Paříže, prodali do nevěstince, kde ji znásilnilo pět mužů –, zřejmě by se byla zamilovala do každého, kdo by na ni byl po takovém utrpení hodný.

Přesto to mělo i jiný důvod. Etienne nebyl jen hodný, byl také silný, citlivý a chápavý, snila o něm celou tu dobu v New Orleans i během cesty zpátky do Francie.

Než se znovu setkali, její nevinnost vzala za své. Poznala víc mužů, než by kterákoli žena měla. Ale i on k ní musel něco cítit, proč by se jinak o dva roky později přihnal do Paříže jako na koni, jakmile se dozvěděl, že zmizela?

Během zotavování po únosu čekala a doufala, že jí vyzná lásku. Vycítila, že ji miluje, podle toho, jak se na ni díval, podle něhy, kterou vůči ní projevoval. Přesto ji nevzal do náruče a nepřiznal, že po ní touží, dokonce ani když se loučili na nádraží Gare du Nord a ona plakala.

Od té doby se snažila vymazat z mysli jeho podobu i touhu, kterou cítila, dokonce i když byla doma s Mog a Jimmy mluvil o svatbě. Proč jen musel dnes přijít a zasadit jí tu pomyslnou třísku zpátky do srdce?

Pověděla mu pravdu, s Jimmym byla skutečně šťastná. Byl jí nejlepším přítelem, milencem, bratrem i manželem zároveň. Chtěli od života totéž, smáli se stejným věcem, víc by si žádná dívka nemohla přát. Zahnal přízraky minulosti, v jeho náruči ji čekala něha a uspokojení, byl pozorný a citlivý milenec.

Jimmy byl zkrátka celý její svět. Přesto litovala, že nemohla Etiennovi říct, jak ráda ho znovu viděla. Že na něj za poslední dva roky často myslela.

Vdaná žena takové věci neříká. Ze stejného důvodu se s ním nemohla zdržet v obchodě dlouho. Blackheath byl malé městečko a lidé tu měli maloměstské názory. Kdyby viděli, jak se v obchodě vybavuje s pohledným mužem, jistě by přišla do řečí.

Pustila se do úklidu. Oprášila pult, posbírala z podlahy útržky balicího papíru.

V duchu se musela ptát, proč, když jde všechno tak dobře, má stále pocit, že v jejím životě něco schází? Proč závidí sufražetkám, o nichž četla v novinách, jejich odvahu postavit se beze strachu za práva žen? Proč ji všechna ta počestnost tak trochu dusí? Ale především by chtěla vědět, proč má Etiennův hlas, jeho pohled, dotek jeho rtů ještě stále moc celou ji rozechvět.

Vzchopila se, otevřela zásuvku, v níž měla příjmy za celý den, vysypala je do plátěného váčku a schovala jej do kabelky. Upravila si slamák, připevnila si jej dlouhou pinetkou, přehodila si přes ramena plášť a ze stojanu za dveřmi si vzala deštník.

Než zhasla, na chvíli se zastavila u dveří. Vybavil se jí studený listopadový den, kdy obchod slavnostně otevřela. Bylo to jen dva měsíce po svatbě Gartha a Mog a měsíc před její svatbou s Jimmym, která se měla odehrát před Vánocemi. Všechno tu tehdy bylo nové a lesklé. Jimmy jí koupil malé, ale drahé francouzské lustry a pult se skleněnou deskou, Mog našla dvě elegantní křesla a nechala je přečalounit růžovým sametem, Garth zaplatil firmu, která ze zatuchlého krámku vytvořila nádherný a jemný ženský ráj.

První den prodala dva klobouky, zboží si přišly prohlédnout desítky návštěvnic. Za osmnáct měsíců, co tu prodávala, se stalo jen sedmkrát, že by za celý den neprodala ani jeden klobouk, a vždycky za to mohlo mizerné počasí. V průměru prodala patnáct klobouků do týdne, což sice znamenalo, že musela hodně pracovat, aby udržela krok s poptávkou, na druhé straně slušně vydělávala. V létě vyráběla laškovní slamáčky, které šly na dračku. Celkově vzato to s obchodem dopadlo dobře.

„Jako se vším ostatním ve tvém životě,“ připomněla si a pozhasínala.

Etienne zamířil rovnou na nádraží, ale protože mu ujel vlak, zbývalo mu dvacet pět minut do příjezdu dalšího spoje. Zastavil se u jízdenkové přepážky a zadíval se naproti přes ulici.

Nikdy moc nechápal anglické hospody, kde muži po večerech popíjeli pivo vestoje a domů se vraceli po zavírací hodině, jako by se svým ženám dokázali postavit jedině v opilosti. Francouzské bary byly mnohem civilizovanější. Jejich primárním účelem nebylo opít se do němoty, byly otevřené celý den a nikomu nepřipadalo divné, když si v nich člověk dal kávu a přečetl noviny.

Hostinec U Dráhy alespoň působil přívětivě, byl čerstvě natřený a okna se jen leskla. Etienne si dovedl představit, že o chladných zimních večerech představuje přátelské útočiště pro všechny hosty.

Ze dveří vyšel rozložitý chlapík s rusými vlasy a bradkou. Přes oblečení měl koženou zástěru. Etienne usoudil, že musí jít o Gartha Franklina, Jimmyho strýce. Garth obhlédl rozbitý okap, z nějž crčela voda na chodník před hostincem, a na někoho zavolal.

Vzápětí ven vyšel mladší muž, nepochybně Jimmy. Byl větší, než si ho Etienne představoval, hladce oholený, ramena měl stejně široká jako jeho strýc a rusé vlasy upravené a o odstín tmavší než Garth. Vypadali jako otec a syn. Stáli na dešti a probírali rozbitý okap.

Náhle se Jimmy otočil a ve tváři se mu rozlil šťastný úsměv. Po chodníku se k nim blížila Belle.

Choulila se pod deštníkem a jednou rukou si přidržovala plášť u krku, přesto posledních pár kroků popoběhla. Usmívala se stejně zářivě jako její manžel.

Jimmy jí vzal deštník, pohladil ji po mokré tváři a políbil na čelo. Z těch drobných něžných gest bylo zřejmé, jak moc ji miluje.

Etienne se musel odvrátit. Uvědomoval si, že by měl být rád, protože získal jistotu – Belle je milovaná a ochraňovaná, jak si zaslouží –, místo toho se v něm zvedla palčivá žárlivost.

Kapitola druhá

Belle zvedla oči od kreslení a zamračila se. Zezdola do pokoje doléhal nepříjemný rámus. Takový povyk by čekala v sobotu večer před zavírací hodinou, ne v úterý v osm.

Mog se mohla v Blackheathu konečně uplatnit a vytvořit útulnou domácnost. Obývací pokoj byl velký, se dvěma okny na ulici, odpoledne a v podvečer zalitý sluncem. Mog vybrala světle zelenou tapetu s motivem drobných lístků, mechově zelené závěsy a měkký turecký koberec, který koupila na dražbě. Dohromady to působilo velmi pěkně a domácky.

Předchozí majitelé hostince po sobě zanechali velký otoman, který už měl nejlepší léta za sebou, ale Belle s Mog přes něj zhotovily přehoz z bavlněné látky s květovaným potiskem a ze stejného materiálu vyrobily i potah na křesla, která si s sebou přivezly ze Seven Dials. Garth si Mog v jednom kuse dobíral, že si hraje na panstvo a brzy bude vyžadovat služku. On i Belle ale věděli, že by svou domácnost nikomu nesvěřila, na to ji měla moc ráda.

Obývací pokoj byl obvykle klidným útočištěm i v nejrušnějších hospodských hodinách. Belle tu po večerech sedávala u okna a kreslila nové návrhy klobouků, ale v dnešním rámusu se nedokázala soustředit. Přemohla ji zvědavost, proto se rozhodla sejít dolů a zjistit, co se děje.

Garth přítomnost žen v lokálu neschvaloval, takže mohla jen nenápadně nahlédnout ode dveří. Uvnitř uviděla plno mladých mužů, kteří se dožadovali obsluhy. Kupodivu pocházeli z různých společenských vrstev. Byli mezi nimi mladíci z města s buřinkami, v tmavých oblecích a naškrobených bílých košilích, i obyčejní řemeslníci v placatých čepicích a zamaštěných montérkách a spousta dalších typů. Jimmy s Garthem měli co dělat, aby stačili roznášet pivo.

„Co se to, proboha, děje?“ obrátila se Belle na Mog, která v kuchyni umývala sklenice. „Vždyť je tam dobře osmdesát chlapů. Kde se tu vzali?“

„Všichni se nechali naverbovat do armády,“ řekla Mog a zavrtěla nevěřícně hlavou.

Přede dvěma týdny, čtvrtého srpna, napadlo Německo Belgii a Británie Německu vyhlásila válku. Od té doby se nemluvilo o ničem jiném, byly toho plné noviny, muži postávali v hloučcích na nárožích a debatovali o možném vývoji, dokonce i Belliny zákaznice rozmlouvaly o válce a strachovaly se, aby nemuseli narukovat jejich manželé nebo nápadníci. Jiné naopak prohlašovaly, že jít bojovat je povinnost všech mužů.

Britská armáda nebyla příliš početná, ale často se říkalo, že jsou její vojáci vycvičení lépe než muži ostatních evropských zemí. Belle však nečekala, že se do služby začnou hlásit i obyčejní muži.

„Všichni?“ zvolala překvapeně a znovu nahlédla do baru. „Vždyť jsou to ještě kluci!“

Viděla jejich zardělé tváře a lesknoucí se oči. V některých poznávala syny, bratry a manžely žen, které znala. Zajímalo ji, co tomu řeknou.

„Před kostelem hrál dneska voják na trubku,“ řekla Mog, jako by to něco vysvětlovalo. „Garth odpoledne procházel kolem a viděl, jak se tam hrnou, aby se upsali armádě, a vrátil se úplně zjančenej. Naštěstí chlapy po čtyřicítce neberou.“

Belle dostala strach. „Jimmy by se k nim snad nedal, co myslíš?“

„Jestli má trochu rozumu, tak ne,“ prohlásila Mog. „Ale chlapi jsou zvláštní – kdo ví, co se jim líhne v hlavě? Většina prahne po troše dobrodružství. Snad bude do Vánoc po všem.“

Garth otevřel dveře z výčepu a zavolal na Mog, ať si pospíší. Požádal ji, aby jim pomohla obsluhovat. Z toho bylo zřejmé, že je skutečně pod tlakem, když je ochoten překonat i své předsudky. Belle se vrátila nahoru. Začínala si dělat starosti o Jimmyho.

Doposud tvrdil, že vojáci mají být profesionálové, ne banda horkokrevných amatérů. Přesto se obávala, aby pod tlakem ostatních nepodlehl záchvatu vlastenectví a nezměnil názor. Mog měla nejspíš pravdu, když říkala, že většině rekrutů jde jen o trochu dobrodružství. Jenže mnozí z nich padnou nebo budou zraněni.

Při představě, že by měla Jimmyho ztratit, jí vyhrkly slzy. Nechtěla si život bez něj ani představovat. Otřela si slzu, nechápala, proč v posledních týdnech všechno tak prožívá. Včera se rozplakala, když otevřela krabici s lemovkami od svého dodavatele a zjistila, že jí poslal čtyři ruličky červené stužky místo po jedné červené, růžové, modré a žluté.

Od červnového dne, kdy se u ní v obchodě objevil Etienne, nebyla ve své kůži. S teplým počasím vzrostla poptávka po slamácích. Belle už měla několik připravených a olemovaných, takže nebyl důvod k panice, přesto se rozběhla k dodavateli do Lewishamu a vykoupila téměř všechny zásoby. Ale místo aby se posadila k práci a pustila se do lemování, častokrát se přistihla, jak zasněně hledí z okna. Několikrát během dne usnula, přitom v noci nemohla spát. Někdy měla hlad celý den, a přece ji před večeří, která na ni čekala doma, přešla chuť. Špatně se soustředila, nedokázala u ničeho vydržet víc jak hodinu.

Na začátku si myslela, že za to mohou staré vzpomínky, jež v ní rozdmýchal Etienne, přece jen o něm čas od času snila i předtím. Teď ji napadlo, jestli to všechno není válkou, protože jak má člověk myslet na budoucnost, když netuší, co mu přinese. Ale ani válka a nejistota nevysvětlovaly přílišnou přecitlivělost a únavu. Nesvěřila se Mog ani Jimmymu, protože jí to připadalo malicherné. Kromě toho nechtěla riskovat, že by se podřekla a prozradila setkání s Etiennem.

Vyčítala si to. Bylo by přece jen přirozené podělit se s nimi o radost ze setkání se starým přítelem. Jenže po pravdě nechtěla, aby zjistili, že k němu kdysi chovala víc než jen přátelské city.

Lepšího manžela, než byl Jimmy, si ani nemohla přát. Jen málokterá z bývalých prostitutek měla to štěstí a našla někoho, kdo jim ani v záchvatu rozčilení nebo žárlivosti nevmetl do tváře, čím se živily.

Jimmy nikdy nic takového neudělal. Byl hodný, spolehlivý, citlivý a snesl by jí modré z nebe. Ještě víc si ale cenila, že v jejich manželství panuje jinde nevídaná svoboda. Nikdy se jí nepletl do podnikání, byl pyšný na její úspěchy, a kdyby se přece jen něco pokazilo, podpořil by ji. Krom toho ji nade všechno zbožňoval.

Zdravý rozum jí napovídal, že kdyby jí Etienne tehdy v Paříži vyznal lásku a ona by se místo Jimmyho provdala za něj, nikdy by to nebyl tak stabilní vztah, jaký má nyní. Noah ji cestou do Anglie upozornil, že je Etienne nebezpečný. A měl pravdu. Ne že by jí snad někdy mohl ublížit, ale přece jen to byl komplikovaný člověk s temnou minulostí.

Pravděpodobně se víckrát neuvidí, Etienne už možná bojuje s Němci. Upřímně doufala, že se mu nic nestane.

„Na co myslíš?“

Belle se otočila a spatřila Mog. Ani si nevšimla, že za ní přišla nahoru.

Manželství Mog náramně svědčilo. Celé Bellino dětství v Seven Dials to byla laskavá a milující šedá myška. Zastávala pečlivě svou práci, vařila, uklízela, zašívala, věčně v tmavých a nelichotivých hadrech, vlasy stažené do přísného drdolu. Vypadala mnohem starší než Annie, Bellina matka, byť jim bylo stejně.

Zato nyní nosila oblečení podle módy a dobře vypasované, aby v něm vynikla její pěkná drobná postava. V hnědých vlasech už se sice objevilo pár šedivých pramínků, ale upravovala si je do módního uzlu a podél obličeje nechávala spadat volné pramínky. Bylo jí osmatřicet, ale dnes, v šatech s růžovo-černě pruhovaným živůtkem, působila o deset let mladší.

Ty šaty si ušila sama, byla tak šikovná, že vypadaly jako z některého z lepších salonů v Tranquil Vale. Všem, kdo se ptali, říkala, že než si vzala Gartha, dělala hospodyni. Z jejího vystupování a oblékání lidé automaticky vyvozovali, že pracovala pro nějakou urozenou rodinu.

Nikdo by neuhodl, že celý svůj dospělý život strávila jako služebná v nevěstinci a ví toho o oné nechvalně proslulé profesi víc než všechny ženské obyvatelky Blackheathu.

„Na něco myslíš,“ usmála se na Belle. „Nechceš se svěřit?“

Mog pro ni byla vždycky jako matka a Belle se jí svěřovala téměř se vším, ale kdyby se zmínila o Etiennovi, nepochybně by ji to pohoršilo.

„Vlastně nemyslím na nic zvláštního,“ vzdychla. „Jen na válku a na to šílenství dole. Nechce se mi to líbit.“

Mog sklopila oči ke kloboučku, který Belle nakreslila, a zamračila se. Vypadal téměř pohřebně, rozhodně to nebyl Bellin styl. „Posledních pár neděl se mi zdáš trochu nesvá. Nejsi náhodou zbouchnutá?“

Belle na ni zůstala šokovaně zírat, jednak protože Mog použila výraz jako ze starých časů v Seven Dials, ale hlavně protože ji ani na chvíli nenapadlo, že by mohla být těhotná.

„Ne, jistěže ne,“ řekla, pak se zamyslela. „Nebo aspoň myslím. Určitě nejsem. Nebo ano?“

Mog se zasmála. „Kdybych tě neznala, myslela bych, že nevíš, jak se děti dělaj.“

Belle zčervenala. Mog se od sňatku s Garthem nikdy ani slůvkem nezmínila o tom, že Belle dělala prostitutku. O to překvapivější její narážka byla.

„Vůbec mě to nenapadlo,“ přiznala Belle.

„Tak se nad tím zamysli. Všimla jsem si, jak jsi byla tuhle večer zelená, když jsem připravovala hovězí jazyk. Zmizela jsi z kuchyně jako blesk.“

„Protože to bylo divně cítit.“

„Možná, ale nikdy dřív ti to nevadilo. Kdys měla naposled měsíčky?“

Belle přemítala. Vzpomínala si na jedny v květnu, protože tehdy bylo nezvykle horko. Jinak na žádné. „To ale neznamená, že jsem je od té doby neměla,“ bránila se, „jenom si na ně nepamatuju.“

„Jestli to byly tvoje poslední, budeš tak ve třetím měsíci,“ prohlásila Mog a přeměřila si ji zkoumavým pohledem. „Nějaký další příznaky?“

„Je pravda, že se občas cítím trochu divně, ale zle mi není.“

„Netvař se tak ustaraně, jestli jsi těhotná, je to dar shůry a důvod k radosti. Doufala jsem, že se mi to taky poštěstí, ale už jsem moc stará.“

To Belle zaskočilo. Nenapadlo ji, že by si Mog přála dítě. Přesto bylo náhle jasné, že přesně v to s Garthem doufali.

„Nejsi moc stará,“ řekla rychle. „Ženské můžou mít děti klidně i ve čtyřiceti, ale nevím, jestli je tohle nejlepší doba na děti, když nám hrozí válka.“

„No, já rozhodně žádný nečekám,“ povzdechla si Mog. „Ale ty bys klidně mohla, válka neválka. Všichni budeme mít radost z přírůstku do rodiny. Jenom si představ, jak bude Jimmy u vytržení!“

„Nic mu neříkej,“ požádala honem Belle. „Vždyť to vůbec není jisté.“

Mog se jen zatvářila samolibě jako pokaždé, když byla přesvědčená, že má pravdu. „Ani by mě nenapadlo vykládat mu něco, o čem jsme se bavily mezi čtyřma očima. Radši se vrátím dolů, čeká tam na mě další nádobí.“

Když Mog odešla, Belle si položila ruku na břicho. Bylo ploché jako vždycky, přesto se jí líbila představa, že by v ní rostl nový život. V New Orleans i v Paříži se toho děsila a používala všechna preventivní opatření, která znala.

Věděla také dobře, jaké jsou první příznaky, protože dívky v New Orleans těhotenství přetřásaly v jednom kuse. Běžný byl náhlý odpor k určitým pachům, citlivá ňadra a ranní nevolnost. Ale jí špatně nebylo a ňadra neměla o nic citlivější než jindy.

Otěhotnět ve šťastném manželství byla ta nejpřirozenější věc na světě. Přesto to Belle zaskočilo.

Vzala do ruky tužku a pokračovala v kreslení, ale nesoustředila se, a když se zezdola ozvalo zvonění vyzývající k posledním objednávkám, byla ráda, že je večer téměř u konce.

Garthovi a Jimmymu trvalo hodně dlouho, než se jim podařilo všechny vypoklonkovat. Belle se dívala z okna obývacího pokoje a sledovala skupinky mladíků, kteří se na vratkých nohou trousili po dvojicích a trojicích ulicí a navzájem se podpírali. Jeden klopýtl a natáhl se jak dlouhý, tak široký. Belle netušila, jestli odejdou do výcvikového tábora ve Francii už zítra nebo jestli takový přesun trvá déle, přesto jí připadalo hrozné, že během několika týdnů budou všichni držet v rukou pušky. Tihle prodavači, úředníci, zedníci a zahradníci dosud vystřelili leda tak na pouti. Žaludek se jí svíral strachy, vždyť se mnozí z nich nedožijí ani dalších narozenin.

Zahnala pochmurné myšlenky a šla pomoct dolů, po tak rušném večeru následoval náročný úklid.

O půl hodiny později už byly stoly i výčepní pult utřené, židle zvednuté, sklenice umyté a usušené. Mog vypadala vyčerpaně. Garth vystříkával zadní dvorek hadicí a tiše u toho klel kvůli potřísněným záchodkům.

„Dneska jsme vydělali tolik jako jindy za týden,“ oznámil Jimmy a naskládal čisté sklenice na police za pultem. „Ale doufám, že nás večer jako tenhle hodně dlouho nečeká.“

„Ty by ses k armádě nedal, viď že ne?“ zeptala se Belle úzkostně.

Zasmál se a pohladil ji po tváři. „Že bych opustil nejkrásnější ženskou v Londýně? To si piš, že ne, aspoň dokud to nebude povinné. A to je dost nepravděpodobné, kdo by se postaral o Anglii, kdyby všechny pod čtyřicet poslali do Francie?“

„Staří pardálové jako já,“ zavolal zvenčí Garth. „A jestli budu ještě někdy muset uklízet takovej svinčík, zalžu, že je mi míň, a narukuju taky.“

Jimmy usnul téměř ve stejné chvíli, kdy položil hlavu na polštář, stačil ještě obejmout Belle, která ležela na boku zády k němu, a přitulit se k ní. Ležela ve tmě a naslouchala jeho tichému oddechování. Už se jí podařilo vzpamatovat ze šoku, a když si teď, v teple pod peřinou, představila, že by s Jimmym měli dítě, líbilo se jí to. V duchu viděla, jak by se nad ním Mog a Garth rozplývali a pomáhali by jim jako milující prarodiče. Z Jimmyho by byl jistě skvělý otec, oplýval laskavostí a trpělivostí.

Ale byla by ona dobrou matkou? O dětech nic nevěděla, sourozence nikdy neměla a vzhledem k tomu, kde vyrůstala, nikdy žádné dítě ani nechovala. V Seven Dials vídala na ulici matky s dětmi zavinutými v šátku, v Blackheathu měla většina dam chůvy a kojné, které se jim o potomstvo staraly.

Dokázala by i s děckem provozovat kloboučnictví? Vadilo by jí, kdyby musela zavřít, ale nechtěla ani následovat příkladu své matky a předat dítě Mog.

Vzpomněla si na svou matku Annie a zkusila si představit, jak by asi reagovala na to, že se stane babičkou. Bylo by jí to jedno? Nebo by v tom viděla šanci vynahradit, co tehdy promeškala?

Když jí matka dopomohla k získání obchodu, myslela si, že se konečně sblíží, to se však nestalo. Kdyby ji nechodila jednou měsíčně navštěvovat, vůbec by se neviděly.

Annie i nadále pronajímala pokoje v domě na King’s Cross, který koupila, když nevěstinec na Jake’s Courtu vyhořel, a vedla si dobře. Nikdo by v solidní dámě v elegantních šatech nehledal bývalou bordelmamá. Belle ji podezírala, že to před ostatními tají a z vnoučete příliš nadšená nebude.

Pohladila si břicho a v duchu si přísahala, že dá svému dítěti všechnu lásku a pozornost, jichž se jí od matky nedostalo.

Table of Contents

Kapitola první

Kapitola druhá