Virginia C. Andrewsová

MATNÉ ZLATO

Originální název: TARNISHED GOLD

Vydáno v Pocket Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.

New York 1996

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © 1996 by Virginia C. Andrews Trust

All rights reserved, including the right to reproduce this book

or portions thereof in any form whatsoever.

Originally published by Pocket Books,

a Division of Simon & Schuster, Inc.

Obálka © Emil Křižka 2015

Translation © 1997, 2016 Petra Klůfová

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7398-0

Prolog

„Přijde čas a budeš se muset své nevinnosti zbavit,“ řekla mi jednoho dne maminka, „jinak tě s sebou stáhne ke dnu, až se potopíš jako shnilá rybářská bárka v kanále.“

Toho jarního rána jsem přiběhla na verandu, kde maminka seděla a pletla lýkové klobouky, které pak prodávala turistům. V sepjatých dlaních jsem přinesla mrtvé mládě modráčka. Myslela jsem, že nešťastnou náhodou vypadlo z hnízda, ale maminka mi vysvětlovala, že ven ho nejspíš vyhodila vlastní matka.

Potřásala jsem nedůvěřivě hlavou. Bylo mi teprve sedm. Tehdy jsem si nedokázala v mozečku srovnat, že by jakákoliv matka mohla vyhodit svoje děťátko z hnízda.

„Kdepak, maminko. Určitě se jenom snažilo vzlétnout a spadlo,“ přesvědčovala jsem ji.

Odložila svou práci a pohlédla na mě. V tmavých onyxových očích měla zvláštní něžný posmutnělý výraz, který mi vehnal slzy do očí. Pohledem zabloudila k ptáčátku a rezolutně zavrtěla hlavou.

„Na to, aby zkoušelo létat, je moc maličké, Gabrielle. Bylo nemocné, a buď by umřelo rovnou v hnízdě, anebo časem. Matka věděla, co je pro něj nejlepší.“

Zadívala jsem se na drobounké stvořeníčko – očka mělo pevně zavřená, jemný zobáček pootevřený, pařátky silně zaťaté.

„Copak může být pro dítě nejlepší, když ho matka vyhodí z hnízda?“ rozkřikla jsem se nahněvaně.

„Má na starosti ještě další děti, Gabrielle. Silná, zdravá mláďata, která potřebují její péči a potravu, kterou jim denně přináší. Kdyby se zdržovala starostmi nad chudáčkem, co nakonec stejně zemře, mohlo by onemocnět a zemřít i jedno z těch zdravých mláďat.“

Pořád jsem kroutila hlavou. Připadalo mi to k nevíře.

„Tohle ale není rozhodnutí, které si kdovíjak dlouho sama rozmýšlela. Je dané instinktem. Ptačí matka prostě ví, co je nezbytné – zajistit, aby přežily její zdravé děti, aby měly šanci přežít v džungli, kterou tolik miluješ.“

„A je z toho aspoň smutná?“ zadoufala jsem.

„Nejspíš ano, ale stejně nic jiného udělat nemohla. Rozumíš tomu?“

„Nerozumím,“ postěžovala jsem si. „Možná, že kdyby se snažila trochu víc, přežilo by i tohle mládě.“

Maminka si zhluboka povzdechla a potom pronesla tu větu nevinnosti.

Tenkrát jsem samozřejmě netušila, co tím myslí. Byla jsem příliš malá, než abych svět poměřovala podle míry nevinnosti. Každodenní probouzení pro mě bylo jako strhávání papíru z nádherných dárků, které na mě čekají hned poté, co slupnu snídani a vyběhnu síťovými dveřmi na verandu, seskáču po schodech dolů a za rohem našeho domku zabočím k močálu a kanálům a všem svým zvířátkům. Nemoce a smrt, násilí a krutost, nic z toho nemělo do tohoto světa přístup. Pokud tam nějaké zvíře zahynulo, pak jedině proto, že vypršel jeho čas. Přesto ve mně stále dřímala naděje.

„A nemůžeš to ptáčátko zase oživit, maminko?“ zeptala jsem se. „Nemůžeš mu dát odvar z nějakých bylinek nebo ho posypat kouzelným práškem? Moc tě prosím, maminko!“

Maminka byla traiteur, léčitelka, a její ruce dokázaly hotová kouzla. Svoje znalosti a dovednosti zdědila po své matce, babičce a prababičce. Vytahovala oheň z popálenin, foukala kouř dětem do uší, aby z nich vyhnala bolest, obkládala starce nahřátými palmovými listy a pomáhala jim tak stát, chodit a hýbat ztuhlými končetinami. Zlí duchové před ní měli strach. Taky uměla postříkat domovní schody svěcenou vodou a zahnat tak ďábla na ústup, takže určitě dokáže i vdechnout zpátky život stvořeníčku tak malému, jako je ptáče ležící v mých dlaních.

„Ne, holčičko, nemůžu ho zase oživit,“ odpověděla mi. „Jakmile tvor jednou přestoupí ten práh, dveře se za jeho zády zamknou navždycky.“ Povšimla si však mého zklamaného výrazu, proto honem dodala: „Ale tohle ptáčátko bude vyrůstat v lepším světě.“

Copak může existovat lepší svět?, podivila jsem se v duchu. Můj svět byl plný barev a slunečního svitu, krásných květin s nádhernou vůní, skvostných ptáků, kteří klouzali vzduchem hladce a plavně jako sen, báječných chutných jídel, která vařívala maminka, načechraných bílých obláčků, které tak dlouho provokovaly mou představivost, až jsem v nich viděla velbloudy, nebo velryby, nebo chumáče cukrové vaty.

„Copa si to našla, Gabrielle?“ zeptal se taťka. Právě se vyloudal z chalupy, kterou pro svoji rodinu vystavěl těsně před mým narozením. Přestože bylo brzy ráno, už držel v hrsti láhev piva. Občas nic jiného ani nesnídal. Tmavě hnědé vlasy měl ještě neučesané, dlouhé prameny mu spadaly do čela a dělily se jen natolik, aby skrz ně na svět hleděly krásné smaragdové oči. Na sobě měl jenom kalhoty, žádnou košili, boty či holínky. Od pupíku nahoru se mu táhla stezička kudrnatých hnědých chlupů, která se na prsou prudce rozkošatěla do huňatého porostu. Otec byl vysoký a silný, měl dlouhé paže, na kterých se při každé větší námaze nebo zvedání předmětů zavlnily svaly. Maminka mi jednou vyprávěla, že se s chlapy vsadil o dva dolary, že zvítězí v zápase s aligátorem. Tvrdila sice, že to byla pěkná hloupost, ale já si říkala, že to přece znamená, že mám nejsilnějšího taťku na světě.

„Mrtvé mládě modráčka,“ odpověděla maminka za mě.

„Ale?“ prohodil. „A co s nim chceš udělat, Gabrielle? Hodíš ho do polívky?“

„Jacku!“

Taťka se rozřehtal.

„Chtěla jsem, aby ho maminka zase oživila,“ pustila jsem se do vysvětlování. „Ale říkala, že jeho matka ho vyhodila z hnízda.“

„Taky bych myslel,“ souhlasil. Napil se z láhve, vyléval si její obsah do hrdla a ohryzek na krku mu přitom poskakoval jako gumový míček. „Tak ho zahoď,“ poradil mi potom.

Zděšeně jsem pohlédla na maminku.

„A co kdybys mu vzadu na zahradě udělala hrobeček, Gabrielle,“ navrhla mi něžně.

„Jasně. Taky bysme mohli sloužit mši,“ poznamenal taťka a zachechtal se.

„To bychom mohli, maminko?“

Otec se přestal smát. „Hele, holka, dyť je to akorát mrtvej pták. To neni člověk.“

Neviděla jsem v tom žádný rozdíl. Zemřelo přece něco krásného a vzácného.

„Něco pak nad hrobečkem povím,“ slíbila mi maminka.

„Tak to si teda přídu poslechnout,“ zašklebil se taťka.

„Netrap to dítě, Jacku.“

„Proč ne? Jednou se jí voči musej votevřít. A dneska je na to stejně dobrej den jako každej jinej.“ Namířil dlouhým ukazovákem na mě. „Měla bys hezky dřepět doma a pomáhat mámě s těma kloboukama na prodej, ne se pořád jenom toulat po močálech!“ začal mě kárat. Přidal varování: „Dyť je tam plno hadů a brouků a dravejch želv a aligátorů!“

„Ale to já vím, tati,“ namítla jsem s úsměvem. „Zrovna dneska ráno jsem šlápla na hada.“

„Cože? A jak vypadal?“ Popsala jsem ho. „Tak to byl ten zatracenej ploskolebec! Jedovatej jako smrt. Tos na něj teda těžko šlápla, jináč bys byla tuhá jako to ptáče, co držíš v hrsti.“

„Ale namouduši jsem šlápla, tatínku. A hned potom jsem řekla: Nezlobte se, pane Had.“

„Jo, a von jen pokejval hlavou a povidá: nic se nestalo, Gabrielle, co?“

„Podíval se na mě a znovu usnul,“ vyprávěla jsem.

„Kristepane, slyšíš, co si navymejšlí, Catherine?“

„Já jí věřím, Jacku. Pro ta zvířata v močále představuje výjimku. Dobře vědí, co skrývá v srdci.“

„He? Jakejpak hloupej cajunskej vúdú nesmysl sis zase vzala do hlavy, Catherine Landryová? A harant začíná pomalu plácat stejný pitomosti.“

„To není žádná pitomost!“ prohlásila. „A už vůbec ne plácání!“

Rázně se zvedla. „Pojď se mnou, Gabrielle. Pomůžu ti pohřbít toho ptáčka,“ nabídla se. „Možná si ten tvoreček naši lítost skutečně zaslouží,“ dodala a vztekle se podívala po taťkovi.

„Jen do toho. Marněte čas starostma kvůli mrtvejm ptákům. Dyť mně to je jedno!“ zabručel otec a znovu si přihnul z láhve. Prázdnou pak hodil do sudu na dešťovou vodu. „Zaskočim do města!“ křikl za námi. „Už nám zase došlo pívo!“

„Jsi zase bez práce, Jacku Landry. To proto nám došlo pivo.“

„Áááá,“ odbroukl a mávl otráveně rukou. Potom opět zmizel v chalupě.

Maminka vzala rýč a vyryla pro ptáčátko malou jamku pod pekanovým ořešákem, protože – jak říkala – je to hezké místečko v chládku. Něžně jsem uložila ptáče na dno a maminka ho zahrnula hlínou. Poradila mi, abych tam místo pomníčku zabodla klacík. Potom sklopila hlavu a uchopila mě za ruku. Zadívala jsem se do země spolu s ní.

„Pane, měj slitování s touhle nevinnou duší,“ pravila a pokřižovala se. Udělala jsem všechno po ní.

Společně jsme pak řekly: „Amen.“

Ve chvíli, kdy jsme zase zvedly hlavu, spatřila jsem modráčka, jak proletěl mezi cypřiši a zmizel směrem k Hřbitovnímu jezeru, což bylo mělké poloslané jezírko v močálech, kterému taťka takhle přezdíval z toho důvodu, že na jeho hladině plula spousta odumřelých a mechem pokrytých cypřišových kmenů. Maminčin pohled sledoval dráhu mých očí. Povzdechla si. Stále mě držela za ruku, ale kupodivu hned nezamířila zpět k verandě a k povinnostem, které tam na ni čekaly.

„Být maminkou, to je u všech tvorů nesmírně těžká role, Gabrielle,“ pustila se do vyprávění. „To není jenom přivést dítě na svět. Spolu s ním porodíš bolest a starosti, naději i radost a smích.“

„Já svoje mládě nikdy nevyhodím z hnízda!“ zapřísahala jsem se. Odmítala jsem se vzdát své nevinnosti, i když se maminka bála, že mi jednou podrazí nohy.

„Doufám, že o takové věci nebudeš muset nikdy ani přemýšlet, holčičko, ale pokud přece ano, vzpomeň si na modráčka a udělej to, co je nejlepší pro dítě, ne pro tebe.“

Vzhlédla jsem k ní. Maminka byla hotová pokladnice moudrosti, která zdaleka přesahovala chápání přiměřené mému věku, ale věděla jsem, že dokáže věštit budoucnost. Uměla nahlédnout do temnoty zítřka a vidět mnohé z toho, co teprve přijde.

Trošku mě zamrazilo, i když byl teplý jarní den. Maminka se zadívala do hlubin močálu, kamsi za okolní realitu, a ten pohled ji přiměl sevřít mou dlaň ještě pevněji.

A potom, jako kdyby všechno viděl a slyšel, modráček, kterého jsem považovala za matku mláděte, se pustil do své zpěvavé melodie. Maminka se na mě usmála.

„Tvoje ptačí kamarádka ti děkuje,“ řekla. „Tak pojď. Pomůžeš mi chvilku s tkaním.“

Obrátily jsme se a já trochu rozrušeně, ale s pocitem bezpečí, protože maminka mě stále pevně držela za ruku, učinila další krůčky směrem k zítřku.

Můj soukromý ráj

Hlasité prásknutí prudce přiražených síťových dveří našeho domku se mezi vrbami a splývavými liánami rozlehlo jako výstřel z pušky a přimělo mě zrychlit krok. Vracela jsem se právě ze školy. Kus cesty jsem šla s Evelyn Thibodeauovou a Yvette Livaudisovou, což byla jediná dvě děvčata z naší třídy, která byla ochotná se se mnou vůbec bavit. Většinu doby jsme drmolily jedna přes druhou. Vzrušení v nás kypělo jako mléko v hrnci na rozpálené plotně. Byl to náš poslední školní rok. Za rohem na nás číhala maturita se všemi sliby i hrůzami, které nás ovíjely jak přilnavé splývavé lišejníky.

Evelyn čekala svatba s Claudem Le Jeunem, který měl svou vlastní loď na lov krevet, a Yvette měla odjet do Shreveportu a žít s tetičkou a strýčkem na jejich třtinové plantáži. Rozumělo se samo sebou, že časem se stane ženou jejich předáka Philippa Jourdaina, se kterým si už rok dopisovala. Ve skutečnosti se spolu viděli jen dvakrát a on byl o celých patnáct let starší, ale Yvette to brala jako předem daný osud. Philippe byl Cajun a Yvette – jako ostatně většina z nás – by se za nikoho jiného ani neprovdala. Byli jsme potomci francouzských Arcadianů, kteří se kdysi přestěhovali do Louisiany, a svoje dědictví jsme pečlivě opatrovali.

Psal se rok devatenáct set čtyřicet čtyři. Ještě pořád zuřila druhá světová válka a mladí, pro manželství vhodní Cajunové představovali vzácnost, přestože většině farmářů a rybářů udělili na vojenské správě výjimku. Yvette s Evelyn se na mě vždycky zlobily, proč si víc nevšímám Nicolase Paxtona, který měl jednou zdědit otcův obchod se smíšeným zbožím. Nicolas měl nadváhu a ploché nohy, takže odvedení mu rozhodně nehrozilo.

„Odjakživa pro tebe měl slabost,“ tvrdila mi Yvette, „a kdyby ses mu jen trochu věnovala, stoprocentně by tě požádal o ruku. A rozhodně bys s ním nežila v chudobě, n’estce pas?“ dodala s významným zamrkáním.

„Když já nevím, co by se mi hnusilo víc,“ odpověděla jsem. „Jestli to, že ráno po probuzení uvidím vedle sebe Nicolase, nebo že budu muset celý den stát v obchodě a ptát se: Čím vám posloužím, monsieur? Co si přejete, madam?“

„No, ale zatím jsi odehnala každého slušnějšího nápadníka. Co chceš vlastně dělat po maturitě, Gabrielle? Plést s maminkou košíky ze štípaného rákosu a lýkové klobouky a nadosmrti prodávat turistům polévku gumbo?“ zeptala se Evelyn pohrdavě.

„Sama nevím, ale je to možné,“ poznamenala jsem s úsměvem, čímž jsem své dvě jediné přítelkyně rozzlobila ještě víc.

Byl nesmírně teplý jarní den. Nebe bylo téměř bez mráčků, barvou připomínalo vybledlou modrou košili. Šedé veverky s pružinami v zadních nožkách skákaly z větve na větev a během těch vzácných chvilek, kdy jsme všechny tři mlčely, bylo slyšet datla tlukoucího do dubů a pekanových ořešáků. Byl to příliš krásný den, než abych se zlobila kvůli pár slůvkům, která mi někdo řekl.

„Copak ty se nechceš vdát, mít děti a svůj vlastní domov?“ dorážela na mě Yvette, jako by je uráželo, že nejsem ani zasnoubená, ani nijak zadaná.

„Nejspíš nechci.“

„Nejspíš? Ty to ještě nevíš určitě?“ Rty se jí zkřivily ve výsměšném úšklebku. „Prý nejspíš! Pcha!“

„Asi ano, asi už to tak bude,“ připustila jsem opět svoji nerozhodnost.

Moje kamarádky, stejně jako všichni ostatní studenti, kteří mě znali, zastávaly názor, že jsem se narodila tak trochu vyšinutá, protože moje maminka je přírodní léčitelka. A pravda byla taková, že věci, které je rozčilovaly, mě nechávaly v absolutním klidu. Spolužáci se v jednom kuse nad něčím vztekali a nadávali kvůli tomu, co jim provedl některý kamarád, ale upřímně řečeno, já si většinou takových hloupostí ani nevšimla. Věděla jsem, že mám přezdívku La Fille au Natural – Přírodní holka, a že o mně koluje spousta za vlasy přitažených historek, jako že spím s aligátory, jezdím na krunýři dravé želvy, anebo že jsem v životě neměla štípanec od komára. Skutečně mě štípli jen výjimečně, ale to bylo díky domácímu repelentnímu přípravku, který uměla namíchat maminka, a ne zásluhou nějakého záhadného kouzla.

Jako malou holčičku se mě snažili chlapci vystrašit tím, že mi do lavice strčili hada. Ostatní děvčata by vřískala a vzala nohy na ramena, ovšem já jsem hada klidně vzala a odnesla ho z budovy na svobodu. Přitom se ho odmítali dotknout dokonce i učitelé.

Hadi byli většinou zvědaví a ohleduplní, i ti nejjedovatější se k člověku nechovali ošklivě, pokud je schválně nedráždil. Já osobně tohle považovala za nejjednodušší pravidlo na světě: „Žij a nech žít.“ Nesnažila jsem se Yvette vymlouvat manželství s mužem o tolik let starším. Pokud to tak sama chtěla, byla jsem ráda kvůli ní. Ale ani ona, ani Evelyn se mnou tak jednat neuměly. Protože jsem myslela jinak než ony a nedělala jsem to, co ode mne očekávaly, považovaly mě za pošetilou, tvrdohlavou nebo dokonce hloupou.

Když nepočítám, že Nicolas Paxton mě dvakrát pozval na fais dodo do městského tanečního sálu, nikdy jsem nedostala pozvání na oficiální večírek. I jiní chlapci mě žádali o schůzku, ale já pokaždé odmítla. Jejich společnost mě nebavila, ničím mě nezajímali. Podívala jsem se na ně, zaposlouchala se do jejich řečí, a naráz mi bylo jasné, že schůzka s nimi by mi nic nedala. Odmítala jsem je však velmi zdvořile. Pár jich bylo vytrvalých a dožadovalo se vysvětlení, proč o ně nestojím. Těm jsem odpověděla: „Myslím, že bych se nebavila. Děkuju za pozvání.“

Jenže ješitné chlapce to navztekalo a za chvíli o mně roztrušovali lživé pověsti, z nich nejhorší byly pomluvy, že se miluju se zvířaty v močálu a o muže prý nemám zájem. A nejednou se kvůli mně taťka porval v baru, když o mně někdo v tom smyslu utrousil narážku. Ve rvačkách většinou zvítězil, ale přesto se vracíval domů rozzuřený, běsnil v chalupě a řval na maminku, že mi cpe do hlavy „potřeštěný“ představy o lásce a romantickém dobrodružství.

„A ty,“ hulákal a zabodl mým směrem dlouhý ukazováček s nehtem černým od špíny, „místo toho věčnýho hraní si s ptákama a želvama, bys měla honem začít házet vočima i zadkem po ňákým zazobancovi! Taková pěkná tvářička a tělíčko, jakejma tě pánbůh požehnal, to už je chutný sousto sejra v pasti!“

Už při pouhé představě, že flirtuju s mužem a svádím ho, se mi zvedal žaludek. Proč mám někoho přesvědčovat, že mám zájem o věc, o kterou ve skutečnosti nestojím? Nebylo by to spravedlivé vůči němu a rozhodně ani vůči mně.

Navzdory tomu – i když jsem se svým dvěma přítelkyním, a dokonce ani mamince nesvěřila – jsem skutečně snívala o lásce a milostném vztahu, a pokud víra, že mezi mnou a vyvoleným mužem se přihodí cosi zázračného, byla „potřeštěná“, potom měl taťka pravdu. Nechtěla jsem, aby si lidé o mně mysleli, že jsem snob, ale budu-li muset tuhle cenu zaplatit za to, abych směla věřit, čemu věřím, pak ji zaplatím ráda.

V přírodě mi připadalo všechno dokonalé. Zvířata se spolu pářila a společně i vychovávala a chránila svoje potomstvo. Nechyběl tam jediný důležitý článek řetězu a já si pořád říkala, že takhle by to určitě mělo platit i ve světě lidí.

„Tohle já přece udělat nemůžu, taťko!“ zanaříkala jsem.

„Tohle já přece udělat nemůžu, taťko?“ opičil se posměšně. Alkohol mu rozvázal jazyk. Kdykoliv se vrátil z cajunských barů, což byly chatrče na břehu řeky, vyváděl a byl vzteklejší než ondatra v pasti. V životě jsem v podobném baru nebyla, ale věděla jsem, že se tam pěstuje veškerá neřest. Často jsem odtamtud slýchala hlasité africké a cajunské melodie, ale bylo mi jasné, že uvnitř nejde jenom o poslouchání hudby.

Když mě otec takhle urážel, pokaždé jsem se rozplakala, takže maminka se do něho pustila. Z pohledu jí čišela nenávist. Taťka vždycky roztáhl ruce nad hlavu, jako by se bál, že z těch sršících černých zřítelnic najednou vyšlehne blesk. Hlava mu okamžitě vychladla a utekl buď do ložnice v podkroví, nebo do své rybářské chajdy uprostřed močálů.

Za nic na světě jsem nemohla pochopit důvod, proč se vůbec maminka s taťkou brali a pořizovali si mě. Oba to byli krásní lidé. Taťka, obzvlášť umytý a nastrojený, byl ten nejpohlednější muž, jakého jsem kdy viděla. Po celý rok míval snědou pleť, protože byl ustavičně na slunci, a ta tmavá barva zdůrazňovala živě smaragdovou zeleň jeho očí. Pokud zrovna neplaval v pivu či whisky, držel se zpříma a pevně jako mladý doubek. Ramena měl tak silná, že by na nich unesl i dům. Kolovaly o něm historky, jak jednou sám zvedl za zadní nápravu automobil, aby ho vytáhl z příkopu.

Maminka nijak vysoká nebyla, zato z ní vyzařovala silná osobnost. Většinou nosívala vlasy vyčesané do uzlu, ale když si je občas rozpustila a nechala je splývat po ramenou, připomínala anděla. Vlasy měla žluté jako sláma a světlounkou pleť. Oči neměla nijak nezvykle velké, ale když je rozzlobeně upřela na otce, jako by se náhle rozšířily a ztemněly, připomínaly dvě výstražné lampy, které se pomalu přibližují. Když taťku vyslýchala, co zase provedl s penězi, nikdy se jí nedokázal podívat přímo do očí. Zvedl vždycky v sebeobraně ruku a žadonil: „Hele, nekoukej se na mě tak, Catherine!“ Člověku se až zdálo, jako by se ty oči propalovaly krunýřem jeho lží a rozdíraly mu srdce. Nakonec se pokaždé přiznal a sliboval, že se polepší. Pokaždé se nad ním slitovala a dovolila mu ulétnout na kouzelném koberci utkaném ze slibů lepší budoucnosti.

Čím jsem byla starší, tím si taťka s maminkou byli cizejší. Hádali se mnohem častěji a zarputileji, jejich vzájemné nepřátelství bylo zlé a zraňující. Bolelo mě, když jsem sledovala tu jejich oboustrannou zášť. Vzpomínala jsem si, že v dětství jsem je každý večer vídávala společně na verandě, tatínek držel maminku v náručí a ona broukala nějakou cajunskou melodii. A dobře jsem si pamatovala, jaký zbožňující pohled na něho tehdy upírala.

Tenkrát se náš svět zdál skrznaskrz dokonalý. Taťka vystavěl dům a slušně vydělával lovem krevet a občasným truhlařením. Lidé nám navíc nosili dárky za maminčino léčení či zaříkávání.

Věděla jsem, že otec věří, že díky maminčiným schopnostem mu bůh požehnal a že ho chrání. Jednou se mi svěřil s tím, že po svatbě se na něho začalo usmívat štěstí. Bohužel byl přesvědčený, že stejná duchovní ochrana ho doprovází i při hazardních hrách v putyce a tohle – aspoň podle maminky – předurčilo počátek jeho pádu.

Co mi ale nešlo do hlavy, byla skutečnost, jak se dva lidé, kteří se kdysi tak hluboce milovali, dokázali tak rychle znepřátelit? Nechtěla jsem se vyptávat maminky, protože jsem věděla, že bych ji tím rozesmutnila, ale přece jsem to v sobě nemohla dusit věčně! Po jednom nebývale ošklivém výstupu, když se taťka vrátil domů opilý tak strašně, že sletěl z verandy a rozbil si hlavu o kámen, jsem se posadila k pořád ještě rozzlobené mamince a zeptala se jí na to.

„Když máš moc vidět v temnotě budoucnost ostatních, proč jsi tam nezahlédla i vlastní, maminko?“

Dlouho si mě zamyšleně prohlížela, než jsem uslyšela odpověď.

„Vážně neznáš žádného mládence, na kterého ti stačí pohlédnout a všechno se v tobě rozezní?“

„Neznám, maminko,“ přiznala jsem se.

Opět dlouho tiše přemýšlela a nakonec pokývala hlavou. „Možná je to jedině dobře.“ Zhluboka si povzdechla a zadívala se do temných korun dubů a cypřišů na opačné straně cesty. „To, že jsem zdědila dar duchovní síly a stala se traiteur, ještě nemusí znamenat, že jsem ve všem neomylná,“ vysvětlovala mi. „Když jsem Jacka Landryho spatřila vůbec poprvé, měla jsem pocit, že z močálu právě vystoupil mladý bůh. Připadal mi jako tvor, při jehož zrození si na něm příroda dala záležet s nebývalou láskou. To nebylo žádné rozezpívání, co se ve mně odehrálo, to byla zuřivá smršť tak silné vášně, až jsem měla strach, že se mi srdce rozskočí. Vytušila jsem, že i jemu se pohled na mě zamlouvá, a to mě vzrušovalo ještě víc. Je to zvláštní věc, když ti všechny myšlenky zastíní tvé vlastní ženství, Gabrielle. Přestaneš uvažovat a všechna tvoje rozhodnutí závisí výhradně na citech.

Pamatuješ si, jak jsem ti vyprávěla o ševci, který tak pilně vyráběl boty pro každého, kdo přišel, až sám zůstal bos?“

„Samozřejmě, maminko, pamatuju.“

„No, tak to jsem já. Nedokázala jsem odhadnout, co se stane se mnou v příští hodině, natož za dalších deset let. Netoužila jsem po ničem než po Jackovi a on byl…“ S úsměvem se pohodlně opřela v houpacím křesle. „…svým prostým chováním nesmírně okouzlující. Uměl si vymýšlet báječné příběhy a slibovat. A v jednom kuse se přede mnou předváděl. Vzpomínám si na Daisynu šindelovou slavnost. Jakmile byla střecha hotová, začal večírek a zábavné hry. Tvůj tatínek zápasil se třemi muži najednou a všechny porazil, a to jenom proto, že jsem se dívala i já. A všichni to věděli. Tvrdili: ,Tys do toho chlapa vlila život, Catherine.‘ Potom to začal opakovat i on a já mu časem uvěřila.

Jsi už dost stará, abych ti mohla svěřit, že tvůj otec byl i báječný milenec. Prožili jsme spolu pár nádherných a nezapomenutelných let, než se to všechno zvrtlo.“ Znovu si nešťastně povzdechla. „Nikdy nevěř slibům, Gabrielle, ani těm, co dáváš sama sobě. Sliby jsou jako pavučiny, které tě polapí do tvých vlastních snů, ale většinou vyblednou, až člověku nakonec nezůstane nic než ta pavučina.“

Poslouchala jsem maminčino vyprávění, i když jsem všemu nerozuměla. V duchu jsem se však trápila, že když ani maminku její veškerá moudrost neuchránila před omyly v lásce, jakou naději mám asi já?

Jakmile jsem se rozloučila s Evelyn a Yvette, hluboce jsem se nad tím zamyslela. Jejich otázky probudily moje staré pochybnosti o sobě samé.

Hned nato jsem zaslechla prásknutí dveří a močálem se rozlehl maminčin hněvivý křik.

„Nevracej se domů, dokud nepřineseš ty peníze nazpátek, slyšel jsi, Jacku Landry? To bylo Gabriellino věno! Tos moc dobře věděl! Chci tu mít nazpátek každičký penny, rozuměl jsi, Jacku?“

Rozběhla jsem se a zahnula za roh domu právě včas, abych zahlédla taťku v lesklých rybářských holínkách dusat vysokou trávou. Vlasy měl rozježené a v běhu mával zběsile pažemi. Na verandě stála maminka, ruce založené na prsou, a nenávistně se za ním dívala. Nevšimla si mě, jenom se navztekaně obrátila na patě a rázně zašla do chalupy.

Taťka začal rázovat sem a tam před naším malým dokem a plival do vzduchu nadávky, hrozil pěstí a domáhal se soucitu neviditelných posluchačů. Trochu jsem váhala, nakonec jsem se rozhodla, že si promluvím nejdřív s ním. Když mě zahlédl, na chvíli s tím běsněním přestal.

„Poslala tě za mnou vona? Jo?“ obořil se na mě.

„Neposlala, tati. Právě jsem se vracela ze školy a uslyšela jsem ten křik. S maminkou jsem ještě vůbec nemluvila. Co se zase stalo?“

„Áááá!“ vyprskl, máchl po mně paží a odvrátil se. Chvíli zůstal stát s rukama v bok a zády ke mně. Ramena mu poklesla, jako by na nich vzpíral kmen cypřiše.

„Zaslechla jsem něco o penězích,“ naléhala jsem.

Prudce se otočil. Tvář měl brunátnou, ale koutky úst mu vzteky zbělely.

„Měl sem šanci vydělat nám hotovej balík!“ vysvětloval. „Taková šance, fakt! Vokázal se tu chlápek z města a prodával tu zázračnou vodičku, chápeš? Prej ji vyráběj až v New Yorku! V New Yorku!“ zdůraznil a zvedl paže nad hlavu.

„A k čemu je ta vodička dobrá, taťko?“

„Člověk po ní vomládne, přestanou ho trápit všechny bolesti a nemoce a zmizej mu šediny. Zvlášť ženský si můžou vodičkou namazat paže a vobličej a hnedka se jim ztratěj všechny vrásky. A pokaď se ti viklá zub, namažeš ho a zase pevně drží. Viděl sem to na tý ženský, co s nim vodičku prodávala. Tvrdila mi, že jí je hezky přes šedesát, ale nevypadala na víc než na pětadvacet. No, tak sem mazal zpátky do baráku a vyštrachal sem ty prašule, co tvoje máma přede mnou furt schovává. Stejně by mě zajímalo, nač by jí těch pár drobnejch bylo. No prostě, šel sem k tomu chlápkovi a skoupil sem všechnu tu zázračnou vodičku, co u sebe měl. No a pak sem šel za tvou mámou a povidám, že nemusí dělat nic jinýho než vykládat lidem, jaký divy ta vodička dokáže, a rozprodat ji za dvojnásobnou cenu. Jí přeci každej uvěří, no uznej sama! A nasekáme si dvojnásob prachů, a jak rychle!“

„Jak to dopadlo?“

„Áááá!“ Zahrozil pěstí na chalupu a skousl si dolní ret. „No, tvá máma to vochutnala a řekla, že to neni nic víc než zázvor, skořice a špetka soli. A prej to nemá cenu ani tý flašky, co to v ní je, a těžko prej může někomu vykládat, že to koupila schválně. Přísahám…“

„Tak proč jsi nedonesl domů nejdřív jen jednu láhev a neporadil se s maminkou, než jsi to skoupil všechno?“

Rozezleně si mě změřil.

„Ty seš navlas jako vona. Taky se mě na to ptala. A hned potom začala mlít pantem a vyvádět. Jasně, že sem hnedka běžel toho chlápka hledat, ale to už byl i s tou svou kámoškou dávno za horama. Ale já nám chtěl akorát nasekat prachy!“ kvílel.

„To já vím, tatínku. Přece bys naše peníze jenom tak nevyhodil.“

„Vidíš? Jak je možný, že ty tomu rozumíš a vona ne?“

„Možná proto, že jsi něco podobného provedl už mockrát předtím,“ řekla jsem klidně.

Povytáhl obočí.

„Dvě svatý najednou, pánbůh mě chraň. Chlap přeci nemůže žít se dvěma ženskejma, co ho chtěj uštěkat k smrti. Potřebuje volně dejchat, aby moh kapku přemejšlet a vykoumat pořádný plány.“ Bojácně se ohlédl po domku. „Máš u sebe ňáký prachy?“

„Dva dolary,“ přiznala jsem se.

„Tak mi je puč a já zkusím v bourre vyhrát dvojnásobek,“ poručil. Byla to karetní hra, něco jako kříženec mezi pokrem a bridžem. Maminka tvrdila, že ona nemá na hlavě tolik vlasů, kolikrát taťka naplnil bank, protože nic jiného než prohra ho nikdy nečekalo.

„Maminka nemá ráda, když hraješ s našimi penězi, taťko. Musíme platit účty, nakoupit bavlnu na tkaní a –“

„Hele, prostě to naval, jo?“

Otec odjakživa házel všechny problémy za hlavu, jako by mu nestály za povšimnutí.

Vyhrabala jsem z peněženky dva dolary a podala mu je.

Chňapl po nich, nacpal si je do kapsy a skočil do pirogy.

„Už mi zbývají jenom dva dny školy, tatínku,“ ozvala jsem se ještě. „A v neděli se rozdávají maturitní vysvědčení, tak nezapomeň!“

„Copa bych moh? Tvá máma vo tom mele, jak je den dlouhej.“ Opět se ohlédl směrem k chalupě. „Zaboha mi nejde do hlavy, proč tolik vyvádí kvůlivá těm prachům na věno. Dyť stejně eště nemáš ani nápadníka. Jen tu ženskou hodně poslouchej, Gabrielle, a skončíš jako stará panna, co se jen taktak uživí ňákým blbým tkaním! Posloucháš mě?“

S úsměvem jsem přikývla.

„Áááá!“ zavyl znovu a odrazil se od doku. „Copa tady má cenu něco vykládat? Dyť člověka stejně nikdo neposlouchá! Ta ženská!“ zahrozil znovu na chalupu. Sledovala jsem, jak bidlem pohání pirogu kalnými stíny. Než jsem se stačila otočit, sáhl do zadní kapsy a vylovil malou láhev whisky. Vypil ji jedním douškem a potom ji odhodil daleko do vody. Přistála s cáknutím na hladině a na zlomek vteřiny se zaleskla, než zmizela stejně jako taťka, který zabočil za hustou stěnu kvetoucího zimolezu.

Když jsem vstoupila do domku, maminka seděla za kuchyňským stolem s hlavou v dlaních. Honem jsem odložila učení a rozběhla se k ní.

„Všechno bude v pořádku, mami. Vždyť ty peníze zatím nepotřebuju!“

Vzhlédla a v obličeji měla tolik únavy, že se najednou zdála o mnoho let starší. Měla jsem dojem, jako bych náhle sama nakoukla do budoucnosti, ale nezamlouvala se mi. Jako by mi srdce sevřela ledová pěst.

„Jsou pryč!“ zasténala. „Pryč jako všechno, čeho se ten chlap jenom dotkne.“ Honem se usmála a odhrnula mi z čela pár uvolněných kadeří. „Chtěla jsem, aby ses ty měla líp,“ zašeptala.

„Ale mně nic nechybí. Opravdu.“

Zasmála se a zavrtěla hlavou.

„Skoro bych věřila, že jsi o tom přesvědčená,“ prohlásila a ztěžka si povzdechla. Zdálo se mi, jako by z největších hlubin své duše sbírala poslední zbytky sil. „Nu, pokud se do tebe zamiluje slušný člověk a bude tě chtít za manželku, nemělo by mu na věnu záležet. Myslím, že by měl vidět věno už v tobě samé, ve tvé dobrotě a kráse. Je to víc, než si kterýkoliv mužský na světě vůbec zaslouží.“

„Nejsem o nic hezčí než jiná děvčata, maminko.“

„Ale jsi, Gabrielle. Moc se divím, že ti to ušlo a že se nenaparuješ na každém kroku.“ Rozhlédla se kolem sebe s výrazem člověka, který na okamžik zabloudil, najednou neví, kde je a proč. „Dokonce jsem ještě ani nezačala chystat roux k dnešní večeři, jak mě ten chlap rozčílil.“

„Nic se neděje, maminko, přichystám to,“ nabídla jsem se.

Každá žena v zátoce měla při přípravě vývaru z ryby či drůbeže svůj vlastní recept. Maminčina specialita, kterou mě naučila, byla polévka s filé – práškem, který prý vyrábí indiánský kmen Choctawů z rozdrcených šafránových květů. Údajně slouží i jako lék při nachlazení.

„Běž si chvíli posedět ven na verandu. Jenom běž,“ naléhala jsem.

„Ten chlap,“ opakovala, „mě vzteky rozpálil do běla.“ Nakonec si přece jen dala říct a šla se uvelebit do svého houpacího křesla. Blížilo se léto, takže i v tomhle pozdním odpoledni stálo slunce hezky vysoko. Občas od zálivu ještě zafoukal chladnější vánek a veranda nabízela dost stínu, aby horko bylo ještě snesitelné. Sotva začal roux na kamnech tiše pobublávat, rozhodla jsem se, že si půjdu zaplavat.

„Hezky to voní,“ poznamenala maminka, když jsem vyšla na verandu. „Ten chlap si tak dobrou večeři dneska nezaslouží a nejspíš taky žádnou nedostane. Neříkal náhodou, kam jde?“ zeptala se a podezřívavě přimhouřila oči. Dělala si starosti kvůli tomu, co taťka vyvede příště. Nechtěla jsem jí říkat, že si ode mě vzal dva dolary a zamířil rovnou ke karetnímu stolu v některé putyce, kde se snadno může navíc zaplést do rvačky. Ale nechtěla jsem ani lhát, takže jsem prozradila jenom část pravdy.

„Odjel s pirogou dolů po proudu, maminko.“

„Hmm,“ zabručela a zhoupla se trochu víc. „A vrátí se domů ožralý jako skunk, nic jiného nedokáže. A nejspíš se tu svalí na podlahu a prochrápe na verandě celou noc. Však by to nebylo poprvé.“

„Nedělej si starosti, mami. My to nějak zvládneme,“ těšila jsem ji a stiskla jsem jí dlaň.

„Už jenom pár dní do maturity,“ usmála se. „No, jen si to představ. Pro změnu budeme mít co oslavovat,“ dodala. Předklonila se, políbila mě na tvář a opět se zhoupla dozadu. Teprve teď si všimla, že držím ručník.

„Kampak se chystáš, Gabrielle?“

„Zajdu se smočit do rybníka.“

„Buď opatrná, slyšíš?“

„Samozřejmě, maminko.“

Seběhla jsem po schodech a zamířila k doku, kde jsem měla uvázanou svoji pirogu. Otec mi ji postavil, když mi bylo teprve osm. Už v tom věku jsem byla skvělý plavec a za krátký čas jsem se s pirogou naučila v kanálech dokonale orientovat. Zpočátku to taťkovi připadalo dokonce zábavné a chlubíval se, že jeho devíti desetileté hádě dokáže najít cestu i v tom nejsložitějším bludišti močálů a v těch nejužších kanálech líp než většina dospělých rybářů.

Když jsem byla mladší, držela jsem se blíž domu, ale s přibývajícím věkem a silou jsem se odvažovala dál a dál do močálů, až jsem se v nich vyznala stejně dobře jako taťka, a objevila jsem dokonce i místa, která ještě neznal. Mezi má nejoblíbenější patřil rybníček asi půl kilometru východně od naší chalupy. Objevila jsem ho, když jsem se odvážila podplouvat oponu převislých větví cypřišů. Zčistajasna se vyloupl přede mnou, tichý, mírumilovný, uzavřený okolnímu světu, s velikým skaliskem uprostřed, na němž jsem se opalovala.

V tu denní dobu slunce proniklo i přes silné vrstvy mechu na větvích plných dubového a cypřišového listí a házelo závoj něžného svitu na vodu v barvě čaje, která byla pozoruhodně průzračná. Viděla jsem pod hladinou malá skaliska a rostliny, želvy a ryby. Jak se slunce zvolna sklánělo za vysoké stromy, žáby zesílily svůj zpěv a vítaly mě hlasitým kvákáním. Podél břehů rybníčku vybíhaly nutrie ze svých nor a na velké skále jako obvykle pochodoval čapí pár a nebál se, ani když jsem k němu přijela blíž.

Vládkyní jezírka byla tmavě modrá volavka, která si vybudovala hnízdo v pokrouceném dubu na severní straně. Obě jsme se dobře znaly, a dokonce přilétala na skalisko, když jsem se na něm opalovala. Zpočátku udržovala obezřetnou vzdálenost, pečlivě obcházela skálu po krajích a nespouštěla ze mě oči. Tiše jsem na ni mluvila, ale nehýbala jsem se, a za čas si troufala až tak blízko, že stačilo natáhnout ruku a mohla bych ji pohladit. To jsem však nikdy nezkoušela, protože jsem věděla, že bych volavku zaplašila. Byla to taková naše tichá úmluva. Volavka mi bude důvěřovat tak dlouho, dokud její důvěru nezradím. Stačilo mi, že si ji můžu takhle zblízka prohlížet a dívat se, jak vzlétá ze svého hnízda a ladně klouže nad jezírkem, které jsme měly společné.

Když jsem se toho odpoledne bidlem dostrkala až k jezírku, zahlédla jsem ji pohodlně usazenou v hnízdě. Mezi listy leknínu a puškvorce se pod hladinou krmila hejna rybek. Močálem vanul mírný, ale vytrvalý větřík a nadzvedal závoje lišejníků na odumřelých kmenech cypřišů. Slunce viselo přesně na tom místě, aby paprsky omývalo moji skálu. Tady mi ze srdce zmizely všechny moje starosti i trápení, moje obavy a ponuré myšlenky. Nikdo tu nekřičel, nikdo tu neplakal. Nezněly tu žádné hrozby ani nářky, pokud ovšem nepočítám stížnosti čápů, když se močáloví jestřábi nešetrně přiblížili k jejich hnízdu s vejci.

Table of Contents

Prolog

Můj soukromý ráj