Hana Marie Körnerová

NEVĚSTA ZE ZÁMOŘÍ

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

www.facebook.com/moba.cz

www.mobaknihy.cz

© Hana Marie Körnerová 1999, 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-7392-8

Část první

KAPITOLA 1

Loď pomalu vplouvala do přístaviště. Moře, po celou plavbu azurově modré a průzračné, dostalo rázem sytější odstín a jeho hlubiny se ponořily do přízračného pološera. Stín, který vrhala mohutná hora, tyčící se vysoko nad ostrovem, je zneprůhlednil a uzavřel zvědavým, dychtivým očím, jež se hrou světla bavily po celou dlouhou plavbu.

Mladá žena, stojící na přídi, jediným pohledem přelétla přístaviště. Vlevo od mola kotvily menší lodi i docela malé lodičky vypadající z dálky jako pouhé hračky, vpravo vybíhal do moře dlouhý skalnatý mys, jehož bílé špičaté vrcholky se ostře leskly v odpoledním slunci.

Dav na molu rychle houstl, příjezd poštovní lodi byl v tomto zapadlém hnízdě pořád ještě událostí číslo jedna.

Žena na přídi se snažila zachytit výrazy jednotlivých obličejů obrácených vzhůru, ale loď byla ještě příliš daleko, tváře se slévaly a spolu s bílými košilemi a pestrými šátky tvořily barevnou mozaiku na ostře zeleném pozadí. Všechny ty výrazné barvy stále ještě uváděly mladou ženu v úžas, i když je zdaleka neviděla poprvé.

Měla za sebou velmi dlouhou plavbu a do její paměti se nesmazatelně uložila spousta nových zážitků i nepřeberné množství vjemů: exotických, ohromujících, neuvěřitelně živých.

Přesto jí všechny ty obrázky, střídající se před očima, pořád ještě připomínaly kolorované pohlednice, které kdysi babička vystavovala na krbové římse hradeckého bytu. Svět pohlednic jejího dětství se náhle stal světem skutečným – světem, v němž od nynějška měla žít.

Odtrhla pohled od přibližujícího se břehu a podívala se na muže po svém boku. To on před půlrokem změnil od základu její život. On způsobil, že se rozhodla překonat smutek, odhodlala se znovu žít, nejen přežívat, jak to činila poslední dva roky. Podařilo se mu vyburcovat ji z letargie a vzbudit v ní alespoň slabý plamínek zájmu o budoucnost.

Před půlrokem ho vůbec neznala. Vstoupil do jejího života jako blesk z čistého nebe a během pár dnů jej zcela převrátil naruby. A ještě dnes si do všech podrobností dokáže vybavit scénu, kdy se před ní uklonil a hlasem s nepatrným cizím přízvukem řekl:

„Vy musíte být Julie Šebková!“

„Vy musíte být Julie Šebková!“

Ta slova zazněla do tiché nevtíravé melodie, která se sem linula otevřenými dveřmi vedlejšího salonu. Julie ji téměř nevnímala, byla ponořená do vlastních myšlenek a na hony vzdálená tomu, co se kolem ní dělo. Proto jen neochotně zvedla hlavu a bez valného zájmu se podívala na mluvčího. Stál v mírném předklonu: silně prošedivělý muž na prahu šedesátky (později zjistila, že je mnohem starší) se stříbrnou bradkou zastřiženou tak, jak se to už léta nenosilo, a s očima, v nichž se tajil úsměv.

I proti své vůli jím byla na první pohled zaujata. Budil dojem člověka laskavého, veselého a nezáludného. Přestože ji oslovil tak bezprostředně, což se ve společnosti, v níž se nacházeli, nepovažovalo v žádném případě za zdvořilé, byla si jistá, že je to člověk společensky zběhlý, zvyklý se pohybovat v lepších kruzích. Jeho úsměv byl nakažlivý. Vzbuzoval sympatie.

To všechno jí proběhlo hlavou v kratičkém okamžiku od chvíle, kdy vyslovil svou otázku nebo spíš konstatování:

„Vy musíte být Julie Šebková!“

„Kdysi jsem byla,“ připustila. „Teď jsem Julie Krásová, ale nevím, kdo jste vy.“

Stál před ní s hlavou v mírném, zdvořilém úklonu. Nepříliš ochotně mu ukázala na prázdnou židli po svém boku a on bez váhání usedl.

„Možná vám mé jméno nic neřekne. Ale vaší mamince by nepochybně řeklo. Jsem Josef Bartoloměj Janač.“

Chvíli na něho hleděla nechápavě, ale pak jí svitlo a v očích se objevil úžas.

„Strýc Josef,“ řekla a znělo to nejistě, jako by si odpověď teprve chtěla ověřit.

Spokojeně se usmál.

„Ano, jsem to já,“ potvrdil. „Těší mě, že se na mě v rodině nezapomnělo.“

Mírně se usmála. „To opravdu ne. Už za mého dětství jste byl legendou. Babička a později i maminka o vás často vyprávěly. Ale přiznávám se, že jsem netušila, že vás někdy spatřím na vlastní oči. Pokud vím, vždycky jste v dopisech tvrdil, že se domů už nikdy nepodíváte.“

Pokrčil rameny. „Všechno převrátila válka, moje milá. Svět dnes vypadá jinak, spousta věcí se změnila a snad nejvíc ze všeho se změnily obchodní styky a možnosti trhu. Staré kontakty zmizely, rodí se nové, všude se nabízí spousta příležitostí…“

Zarazil se, neboť si všiml, jak se jí při zmínce o válce stáhl obličej náhlou bolestí. Jemu se možná díky válce otevřely nové možnosti a nové obchodní příležitosti, jí válka všechno vzala. Manžela, který padl na samém jejím konci, i dvouletého syna, který zemřel necelého půl roku po něm na záškrt. Nikdy se z té ztráty nevzpamatovala, nikdy se s ní nesmířila. Nosila ji v sobě jako věčně bolavou ránu a dodnes o ní nedokázala mluvit. Zřejmě to věděl (později se přesvědčila, že to opravdu věděl), a raději změnil téma.

„Chtěl jsem vás vidět, Julie, vás i vaši sestru. Vy dvě jste mí nejbližší pokrevní příbuzní.“

Díval se jí do tváře a mírně se usmíval.

„Nevím, jestli si vůbec uvědomujete, jak moc jste podobná své matce a babičce. Vaše sestra, jak jsem se už přesvědčil, je spíš do otcova rodu, ale vy jste pravá Janačová!“

Znělo to jako ocenění a Julie se mimoděk usmála. Pravá Janačová! Ona sama si to nemyslela, podoba možná souhlasila, ale povaha? Ne, její matka ani babička by se nezhroutily tak jako ona. Nikdy a z ničeho! Byly to silné, tvrdé ženy. Babička prohlašovala, že všechno zahojí čas. Že žít se musí a nakonec všechno přebolí. Nejspíš věděla, o čem mluví, protože, jak Julie znala z vyprávění, babička pochovala čtyři děti ještě dřív, než dosáhly věku pěti let. Julie pochovala jen jediné. To, které tvořilo veškerou náplň jejího mladého života. A protože ztratila zároveň i jeho otce, ztratila i naději. Brána života se uzavřela jednou provždy.

Hudba linoucí se z vedlejšího salonu zmlkla, ve dveřích se objevily první přicházející páry, pokoj byl náhle plný lidí, poklidnou, napůl ospalou atmosféru roztříštily hlasy a tlumený smích.

Julie se zamračila a strýc Josef, který velmi dobře vycítil její rozpoložení, ukázal směrem k otevřeným dveřím do zimní zahrady a řekl:

„Co kdybychom v našem rozhovoru pokračovali někde, kde je klidněji? Rád bych si s vámi ještě povídal, těšil jsem se na to setkání velmi dlouho.“

Souhlasila.

Kryti zelenou clonou rostlin pak spolu seděli dobrou půlhodinu a Julie naslouchala jeho vyprávění. Něco znala z dopisů, které léta chodily na babiččinu a pak i matčinu adresu, něco pro ni bylo naprostou novinkou. Rozhodně se ale nenudila.

Strýc byl rozený vypravěč, dobře vycítila, že některé příhody nevypráví poprvé, ale to jí nevadilo, jeho líčení jí připadala plastická a svěží, voněla dálkami jako barevné obálky cestopisů v otcově knihovně, byla šťavnatá, napínavá, exotická.

Strýc Josef (ve skutečnosti byl jako babiččin bratr jejím prastrýcem) odešel z Čech někdy kolem roku 1870, v době kdy její matka byla ještě malou holčičkou. Kdysi býval černou ovcí rodiny, zběhl z práv, později ze studia ekonomie, ale nakonec přece jen vystudoval a stal se stavebním inženýrem. Jeho neklidná povaha ho ale nedokázala udržet doma. Toužil po dálkách, po exotických zemích, po dobrodružství, po stavbách, které by ho dokázaly naplnit pýchou. Toužil vykonat něco ohromujícího, obdivoval Lessepse, který si dobyl nesmrtelnost stavbou Suezského průplavu.

Doma v Čechách strýc vystřídal hned několik nudných zaměstnání, aby pak s konečnou platností podlehl volání dálek a odjel do ciziny. Na nějakou dobu se po něm slehla země, ale pak začaly chodit dopisy z Blízkého východu, Afriky, Ameriky a nakonec z Karibských ostrovů.

Juliina matka kdysi vyprávěla, že ty dopisy byly neobyčejně sugestivní. A tak přesvědčivé, že přiměly celou řadu jinak střízlivě uvažujících lidí, aby se zachovali stejně nezodpovědně jako strýc. Barvité líčení života v exotických zemích je nadchlo tak, že se rozhodli změnit jistou bídu v Čechách za nejisté vyhlídky lepšího života v cizině a emigrovali s celými rodinami, starce a malé děti nevyjímaje.

Ze strýcova nynějšího vyprávění Julie pochopila, že se s většinou těch lidí sám nikdy nesetkal. Výjimku tvořili jen nějací Bergmannovi, nejbližší sousedé jejích prarodičů. Shodou okolností se jeden z Bergmannových potomků stal strýcovým nejlepším přítelem a později dokonce zaměstnavatelem.

„A teď mu dělám správce,“ uzavřel strýc Josef své vyprávění. „Jeho největším majetkem je cukrová plantáž. Má samozřejmě ještě i jiné obchodní aktivity, ale výnosy z plantáže, cukrovaru a lihovaru jsou nejspolehlivějším a nejstabilnějším základem jeho příjmů.“

Možná očekával nějaké otázky, ale Julii, kterou strýcův zaměstnavatel zajímal mnohem méně než líčení dalekých cest, se na něj nehodlala vyptávat. Pokračoval tedy sám.

„Jsem tady vlastně jen díky Petru Bergmannovi. To on mě přemluvil k cestě. A nejen kvůli obchodu…“

Ani tehdy Julie nezareagovala, proto po krátké odmlce dodal:

„Bergmann by se rád oženil. Je mu třiatřicet, je pohledný, má vlastní majetek a už deset let je vdovcem. A protože touží po nevěstě ze staré vlasti, poslal mě, abych mu ji přivezl.“

Julie se mírně usmála: „Promiňte, ale to mi připadá trochu přitažené za vlasy. Kdyby váš přítel tolik toužil po nevěstě z Čech, přijel by si ji přece vybrat sám. Posílat prostředníka není příliš obvyklé. Já netuším, jak se na vašem exotickém ostrově uzavírají sňatky, ale jsem přesvědčena, že žádná soudná žena z naší,“ zdůraznila, „z naší“, „společnosti nesvolí k tomu, aby se provdala takovým způsobem a odcestovala jen tak do nejistoty na druhou stranu zeměkoule.“

Strýc Josef si několikrát promnul bradku a zdálo se, že poprvé upadl do rozpaků. Chvíli vypadal, jako by sbíral odvahu k dalším slovům, ale nakonec přece jen promluvil:

„Nenapadlo mě, že se na to budete dívat právě takhle. Mně taková forma sňatku nepřipadá nijak zvláštní. Vždyť i tady se lidé seznamují a berou na inzerát a to je, alespoň podle mého názoru, mnohem hazardnější počínání. Já přijíždím s nabídkou jistoty a solidnosti. Za Bergmannův majetek i charakter se mohu osobně zaručit!“

Julie zavrtěla hlavou. „To tady asi nebude příliš platné. Já osobně si myslím, že nepochodíte!“

„To je mi líto,“ řekl starý pán tiše. „Já jsem tu nabídku totiž přijel učinit vám.“

Tentokrát se mu podařilo ji ohromit.

„Mně?“ To jediné slůvko obsahovalo směs úžasu a nevíry okořeněné dotčeností hraničící téměř s odporem. „Jak vás vůbec něco takového mohlo napadnout!“

Všiml si, jak rychle se její postoj změnil. Vznikající přátelské pouto bylo rázem přetrženo. Mrzelo ho to. Tím spíš, že ji v žádném případě nechtěl urazit. Nabídka, kterou jí jménem Petra Bergmanna učinil, nebyla ponížením, ale vyznamenáním. Ona to ovšem pochopila docela jinak.

Odvrátila se od něho, přes nahá ramena si přitáhla lehounký šál, pevněji sevřela titěrnou kabelku a chystala se vstát.

Položil jí ruku na zápěstí.

„Počkejte, prosím. Nechtěl jsem vás urazit. Já jsem skutečně přijel pouze za vámi. Nejen ze své vůle, ale především z Bergmannovy. Nechcete mi věnovat ještě několik minut, abych vám mohl všechno vysvětlit podrobněji?“

Pomalu se otočila a nedůvěřivě na něho pohlédla.

Začal zeširoka: „Víte, Julie, já pořád ještě udržuji spojení se starou vlastí. Zbylo mi tu pár přátel, kteří mi jednou dvakrát do roka napíší dopis a v něm mi sdělí všechny podstatné věci. Tak jsem se dozvěděl i to, jak krutě vás osud poznamenal. Často jsme o vás s Petrem Bergmannem mluvili. A byl to právě on, kdo mi řekl: „Co kdybys ji přivezl sem? Pokud se zjevem a povahou podobá své matce, ožením se s ní. Sám mi předhazuješ, že mám nejvyšší čas. A ona by podle všeho mohla být ta pravá…“

Pokud starý pán čekal, že to prohlášení udělá na Julii příznivější dojem, zmýlil se.

„Nejsem zvyklá být předmětem takových spekulací,“ řekla odměřeně. „A dovolte mi, abych poznamenala, že váš přítel přistupuje k významným životním krokům poněkud neuváženě!“

Zavrtěl hlavou.

„Naopak, má drahá. Můj přítel čekal deset let, než se znovu odhodlal vstoupit do manželství. Ano, je to už deset let, co zemřela jeho manželka. Vás si vybral proto, že jako dítě znával vaši matku a prohlašoval, že to byla nejkrásnější a nejlaskavější dívka, jakou kdy potkal. Utkvěla mu v paměti jako nemilejší vzpomínka na starou vlast.“

Malinko povytáhla obočí, aby naznačila zdvořilou nedůvěru.

Nedal se odradit. Sáhl do náprsní kapsy a vytáhl dvě fotografie. Na první byl rozlehlý dům uprostřed bujné vegetace. Honosil se širokou terasou, podpíranou řadou štíhlých sloupů. Měl zavřené okenice a vypadal jako spící zámek. Druhá fotografie byla portrétní. Mužská tvář s vlasy sčesanými dozadu a úzkým knírkem nad sevřenými rty. Ta tvář nebyla ani hezká, ani ošklivá. Byla to prostě cizí tvář. Působila odtažitě a přísně. Cílevědomý muž s přímým pohledem; jen kolem očí měl cosi, co vzbuzovalo dojem smutku.

Dívala se na fotografii a dlouho se snažila tím pohledem proniknout. Bylo to zbytečné. Fotografie zůstala fotografií. Studenou a neživou stejně jako snímky zhotovované v ateliéru dole na náměstí.

Strýcův tichý hlas ji vytrhl ze zamyšlení. „Tenhle člověk ti nabízí lepší život. Zajištěnou existenci daleko odsud na nádherném ostrově v Karibském moři, v domě, o němž se nikomu ze zdejší společnosti ani nesní. Navíc je to muž, kterému nikdo z těch, které jsem tady poznal, nesahá ani po kotníky. Není to žádný fantasta. Ví, co dělá, a ví, co chce. Přeje si oženit se s mladou dámou z dobré rodiny. Ve svém věku a postavení netouží po žádné nezralé dívence ani po odkvetlé staré panně. Chce krásnou ženu, která by dokázala vést velký dům, která by ho reprezentovala ve společnosti a která by mu také dokázala dát dědice. Myslím, že ty jsi ta pravá, Julie!“

Zřejmě si neuvědomil, že jí začal tykat a ona se ho nepokusila opravit. Nezáleželo na tom. Byl to jen starý pán ze vzdálené přízně, který jí učinil šílenou nabídku, již v žádném případě nemohla přijmout.

Vrátila mu obě fotografie a zavrtěla hlavou.

„Lituji. Já nejsem ten správný typ. Možná budete mít štěstí někde jinde. Vždyť válka zanechala spoustu mladých vdov, které se třeba rády nechají zlákat.“

Znělo to sarkasticky, ale on se nenechal vyvést z míry. „Nepřestanu doufat, že si to přece jen rozmyslíte. Vy jste ta pravá, Julie. Jednou to určitě poznáte sama!“

„Proč zrovna já?“ Ironie v jejím hlase se změnila v trpkost. „Protože jsem osvědčila, že dokážu porodit dědice? Tak jste to myslel?“

„Ne, to v žádném případě!“ Jeho hlas zněl najednou poplašeně. „To jsem přece nikdy ani slůvkem nenaznačil!“

Potlačila slzy, které se jí užuž draly do očí, a zeptala se přiškrceně:

„Učinil byste mi tu nabídku i v případě, že by můj syn zůstal naživu?“

Z nutnosti odpovědět ho vysvobodil pronikavý ženský hlas, který právě vyslovil Juliino jméno.

„A co vaše sestřička Julie, drahoušku? Je pořád tak smutná? A pořád tak odmítavá?“

Julie strnula uprostřed pohybu a starý muž si všiml, jak jí tváří přelétl výraz nevole. Znala ten hlas. Paní továrníková Rambousková, nejdůvěrnější přítelkyně její sestry Růženy. Žena s neutuchající vášní pro sjednávání výhodných sňatků. Jak sama říkala, dala už dohromady spoustu „opravdu šťastných“ manželství. Julie, ke své smůle, byla zařazena do sňatkového programu hned, jak se přistěhovala do sestřina domu. Aktivní paní továrníková ani nevyčkala, až uplyne doba smutku, a sehnala Julii několik „opravdu dobrých“ partií. Šlo vesměs o muže kolem padesátky, teď po válce se mladší ročníky stávaly vzácností.

Julie několikrát prosila Růženu, aby paní továrníkové její snahy rozmluvila, ale zřejmě to nemělo žádný účinek.

Teď se rychle začala zvedat, aby zabránila dalšímu hovoru, zvlášť když si všimla, že strýce Josefa pronesená slova neobyčejně zajímají. Ale pohyb už nedokončila, další tiše pronesená věta ji doslova přibila do křesla.

„Ano, odmítavá je pořád stejně. A jestli v tom bude pokračovat tak tvrdohlavě jako dosud, budu ji mít na krku zřejmě až do smrti!“

Julie zesinala, neboť nemilosrdná slova vyšla z úst její vlastní sestry. A nebyla v nich obvyklá vlídná účast, na niž byla zvyklá, ale rozmrzelost.

Zelená stěna rostlin, která jí před hodinou poskytla soukromí k nerušenému rozhovoru se strýcem Josefem, jí teď posloužila ještě jednou. K tomu, aby se nečekaně a nevybíravě dozvěděla pravdu. Nikdy ji nenapadlo, že by mohla být Růženě na obtíž. Vždyť ji sama pozvala do svého domu. Stěžovala si, že se cítí opuštěná, její manžel byl neustále pracovně zaneprázdněn. Děti neměli.

„Měla byste sestře trochu domluvit, drahoušku, vždyť přece sama musí nahlédnout, že je pro vás břemenem. V dnešní době… Všechno je pořád dražší a dražší. A propos, to mi připomíná, že jsem zamluvila v salonu u Záhorské deset metrů toho hedvábí, co se vám minule tak líbilo. Říkala Záhorská, že další zásilka už možná nebude.“

Zvučný hlas paní továrníkové Rambouskové se pomalu vzdaloval, ale Julie seděla dál jako ochromená a neodvažovala se zvednout hlavu. Život jí uštědřil políček ve chvíli, kdy ho nečekala, a bylo výsměchem osudu, že se tak stalo v okamžiku, kdy si byla tak jistá svou pozicí, že odmítla nabídku dobře situovaného člověka. Nepochybovala, že strýc Josef toho okamžitě využije, vždyť předchozí scéna musela být vodou na jeho mlýn. Zlomyslná náhoda mu poskytla nejlepší argument, jaký pro svou nabídku potřeboval. Čekala, že plynule naváže na předchozí rozhovor a pokusí se ji zviklat, ale on místo toho jen položil ruku na její ledové zápěstí a tiše řekl:

„Pojď mě doprovodit, Julie, jsem trochu unavený, cestování v mém věku je spojeno se spoustou nepohodlí. Rád bych se vrátil do hotelu a v klidu si odpočinul. Stejně je už pozdě. Ale zítra…“ Stiskl jí ruku ještě silněji a s úsměvem dodal: „Zítra bys mohla věnovat trochu času starému muži, který po půlstoletí navštívil svou ztracenou vlast a rád by se podíval na známá místa. Co kdybychom se sešli hned po poledni v té malé kavárně v rohu náměstí?“

V tomto okamžiku se v Julii zrodil první náznak důvěry ke strýci Josefovi. Důvěry, která časem přerostla v přátelství. Na začátku byla vděčnost k „nezodpovědnému dobrodruhovi“ a „světoběžníkovi“ (jak ho titulovala s nádechem shovívavosti babička), který překvapivě projevil tolik taktu.

Příštích deset dní se Julie stala neúnavnou průvodkyní starého pána. Nechal se vozit na všechna místa, jež mu utkvěla v paměti i přes propast času, a Julie pomalu zjišťovala, že je nečekaně příjemné být jeho společnicí. Nepotrpěl si na okázalost, ale byl velkorysý, vyzařovala z něho autorita, kterou všichni okamžitě vycítili a respektovali.

Najal si auto se šoférem a Julii vyzvedával brzy ráno u dveří sestřina domu. Snídávali někde cestou, netajil se tím, že má rád dopolední atmosféru malých venkovských hospůdek a zastrčených kavárniček. Obědval pozdě odpoledne a na rozdíl od snídaní dával přednost známým hotelům a restauracím s vyhlášenou kuchyní.

Přivážel Julii až večer, pozdravil její sestru a obvykle odmítl další návštěvu s poukazem na to, že je příliš unavený.

Těch deset dní znamenalo zlom v Juliině životě. I přesto, že o Petru Bergmannovi nepadlo ani slovo, měla mladá žena dojem, že ten člověk je duševně přítomen. Chápala, že strýc chce nejen vidět, co se změnilo za padesát let doma, ale že chce především poznat ji. Protože tak činil nevtíravou formou, nebylo jí to nepříjemné. Naopak. Po dlouhé době se o ni zase někdo zajímal. Skutečně mu záleželo na tom, co si myslí, co cítí, co se jí líbí a co nesnáší. Bylo velmi příjemné ocitnout se ve středu něčího zájmu, přestat být pouhou dekorací, trpěným předmětem v sestřině domě…

Růženu ten nenadálý přátelský vztah s neznámým strýcem, který se k ní samé choval velmi odměřeně, vyváděl z míry.

„Nechápu, o co mu jde,“ opakovala a významně přitom pohlížela na Juliinu neproniknutelnou tvář. „Kdyby byl o dvacet let mladší, podezírala bych ho, že se ti dvoří. V jeho věku to ale už nepadá v úvahu.“

„Je to náš strýc,“ připomněla jí Julie, ale vysloužila si jen útrpný úsměv.

„Jeho chování ke mně hraničí s nezdvořilostí,“ pokračovala Růžena nespokojeně. „Od toho prvního večera se už nikdy nezdržel déle než deset minut. Nabízela jsem mu pohostinství v našem domě, ale odmítl s tím, že nechce obtěžovat. Co ty by sis na mém místě myslela o takovém jednání?“

Julie pokrčila rameny.

„Nic, nejspíš nic. A co se týče pohostinství v tvém domě… Uvědomila jsem si, že i já je zneužívám už příliš dlouho.“

„No to snad ne!“ Růžena se zatvářila podezíravě. „Snad mi nechceš i ty oznámit, že se stěhuješ do hotelu! Takový skandál by naše město jen tak nespolklo!“

„Ne, to určitě ne.“ Julie vydržela sestřin zkoumavý pohled. „Rozhodla jsem se, že se odstěhuji z města a najdu si něco přiměřeného. Chtěla bych zase učit…“

„Ty ses zbláznila!“ Sestřino rozhořčení bylo zcela nefalšované. „To chceš zase dávat hodiny francouzštiny? Chceš být závislá na tom, jestli ti tvé žákyně posledního zaplatí nebo ne? Co ti chybí v mém domě?“

„Samostatnost,“ řekla Julie tiše. „Musím začít sama, nemohu se věčně nechat podporovat.“

„Ty názory ti nasadil do hlavy strýc?“ zeptala se Růžena ostře. „Pokud ano, pak je ještě nezodpovědnější, než jsem si myslela. Nejdřív ti nakuká spoustu hloupostí a pak si odjede a tebe tu nechá, ať si poradíš, jak umíš!“

„A co kdybych odjela s ním?“

Na Růženině tváři se objevil výraz ohromení. Zírala na sestru, jako by řekla neslušné slovo. Ale i Julie vypadala v první chvíli dost nejistě, sama se zalekla slov, která tak neuváženě vyslovila.

„Ty chceš odjet s ním? Někam do Tramtárie mezi divochy? Chceš se živit sbíráním kokosových ořechů? Ty ses musela dočista zbláznit! Jak si to vůbec představuješ? Já se ti snažím zajistit slušnou budoucnost a ty se chováš jako malá nezodpovědná holka! To mám za všechnu starost!“

Rozhořčená slova vylétla z Růženy tak prudce, že se musela uprostřed věty zarazit, aby popadla dech. Než stačila znovu promluvit, řekla Julie tiše:

„Já nechci, abys mi zajišťovala budoucnost. Jsem už dost velká, abych se o ni postarala sama. A co se týče těch kokosových ořechů – tomu přece ani ty sama nevěříš, že? A jako urážka je to dost laciné.“

Stály proti sobě a dívaly se na sebe, jako by se po dlouhých letech poprvé skutečně viděly. Růženin pohled byl ještě trochu ohromený, Juliin nečekaně odhodlaný.

„Komu by opravdu vadilo, kdybych odjela?“ zeptala se mladší sestra tiše. „Tobě? Nebo tvému manželovi? Někomu z vaší společnosti? Ani si nevšimnou, když zmizím. Možná paní továrníková Rambousková…“

„Ty mi křivdíš, Julie!“ Růžena nasadila lítostivý tón. „To jsem si od tebe nezasloužila!“

„Odpusť.“ Julie se omluvně usmála. „Nechtěla jsem tě ranit. Ale je nejvyšší čas, abych zase vykročila do života. Nevím, jak se mi to povede, ale musím se o to alespoň pokusit!“

V noci pak nespala a snažila se představit si další kroky. V té době ještě neuvažovala o tom, že by skutečně přijala nabídku neznámého Petra Bergmanna, jemuž strýc tak vehementně dělal námluvčího. Spíš se snažila vcítit do postavení učitelky jazyků na nějakém malém městě. Příliš se jí to nedařilo. Ve skutečnosti dávala hodiny jenom krátce. Od ukončení školy do sňatku a pak ještě nějakou dobu do chvíle, než se jí narodilo dítě.

Její manžel s tím – ač nerad – souhlasil, protože pochopil, že jí učení dělá radost. Dostal se tím ale do sporu s jejími rodiči, kteří na takovou činnost vdané ženy pohlíželi s krajní nevolí.

„Ženiným posláním v životě je manželství a mateřství!“ prohlašovala matka nesmlouvavě. „Sňatek je pro ni zabezpečením, výdělek je výhradně záležitostí manžela. Žena, která i po svatbě pracuje, vykřikuje do celého světa, že ji manžel není schopen uživit!“

Byla to první závažná rozepře mezi zetěm a tchyní. A také poslední. O měsíc později zahynuli Juliini rodiče při vlakovém neštěstí v Itálii.

Všechny ty vzkříšené vzpomínky plné smutku nedovolily Julii celou noc zamhouřit oka. Ráno se pokusila stopy probdělé noci zakrýt pudrem, ale strýc Josef měl vzdor svému věku výborný zrak.

„Co tě trápí, Julie?“

Pokusila se mu nastínit svou představu dalšího života, ale sama cítila, jak nepravděpodobně to zní. Žena bez prostředků snažící se v neznámém prostředí uchytit jako učitelka jazyků…

Nevysmál se jí, jen věcně podotkl, že v současné době nemá mnoho nadějí na úspěch.

„Jako švadlena nebo modistka bys měla určitě větší šanci.“

Nebyla to ironie, pouhé konstatování.

„Ani sebevětší odhodlání nestačí k tomu, abys prorazila hlavou zeď,“ řekl nakonec. „Věř mi, já jsem to mnohokrát zkoušel. Nejde to!“

Ten den se poprvé zmínil o odjezdu.

„Za měsíc musím být ve Vídni,“ řekl jí. „Mám tam důležité obchodní jednání. Bylas už někdy ve Vídni, Julie?“

„Víte dobře, že ne.“

„Tak proč by ses tam nemohla podívat se mnou? Vídeň se ti bude určitě líbit.“

„Nepochybuji, že by se mi líbila, ale raději tu na vás počkám. Kdy se budete vracet?“

Zavrtěl hlavou. „Už se nevrátím, Julie. Vídeň je první zastávka na mé zpáteční cestě.“

Toho dne se vrátili domů dříve než jindy a Julie toho litovala hned, jak přestoupila práh sestřina salonu. Při pohledu na rozzářenou tvář paní továrníkové Rambouskové doprovázené kromě manžela ještě korpulentním plešatým pánem, ji přepadlo neblahé tušení. Podobnou situaci už dvakrát zažila. Dohazovačské schopnosti paní továrníkové byly neomezené. Pán, kterého Julii významně představila jako vdovce, se potil a ve své roli se očividně necítil příliš dobře. Julii ho bylo téměř líto. Na jevišti by působil jako komická postava, ve skutečném životě vzbuzoval spíše soucit.

„Jestli byl tohle další nápadník,“ řekla po jeho odchodu Julie Růženě, „vyřiď paní továrníkové, že se namáhá zbytečně. Já myslím vážně to, co jsem řekla včera.“

Růžena jen pokrčila rameny. „Ten pán se nevyjádřil, přestože se Amálie snažila seč mohla. Takže se dalšího nápadníka nemusíš obávat. Zřejmě ses mu zdála přece jen příliš chudá!“

Julie prudce zvedla hlavu. To znělo zlomyslně.

„Ty chceš říct, že kdyby se vyjádřil, měla bych mu být vděčná? Vždyť ten člověk nedokázal za celý večer dát dohromady kloudnou větu! Jak můžeš…“

„Probuď se už konečně,“ vyzvala ji sestra věcně. „Ten člověk, který nedokáže dát dohromady kloudnou větu, je přesto nejvyhlášenější partie široko daleko. Nadbíhají mu mladé i staré. Může si vybírat. A stačí mu jen kývnout.“

„Ne, na mne tedy kývat nebude,“ přerušila ji Julie prudce.

„No samozřejmě! Na tebe ne! Já zapomněla. Ty budeš vyučovat jazyky a čekat přitom na prince!“

Ten večer si nepopřály ani dobrou noc. A druhý den, uprostřed snídaně v obvyklé zastrčené hospůdce, se Julie nečekaně zeptala strýce:

„Povězte mi, jaký je váš přítel Bergmann. Ne, nechci slyšet o jeho majetku a postavení. Chci vědět, jaký je to člověk.“

Starý pán se nedal pobízet. A jak hovořil, vkrádalo se mu do hlasu nadšení, jehož si možná ani nebyl vědom. Nakonec se zabral do svého vyprávění tak, že si nepovšiml ani drobného trpkého úsměvu, který se Julii usadil v koutku úst, ani pohledu, do něhož se nepozorovaně začala vkrádat rezignace.

Loď se chystala přirazit ke břehu, obličeje obrácené vzhůru přestaly být rozmazanými růžovými skvrnami a změnily se v tváře naplněné výrazem očekávání.

K Juliinu zklamání jí žádná z těch tváří nepřipadala povědomá. Uvědomila si, že celou cestu očekávala, že k prvnímu setkání s Petrem Bergmannem dojde hned v přístavu. Vždyť ona sama na jeho místě by určitě byla zvědavá na osobu, pro kterou si nechala poslat na druhý konec světa!

„Tamhle nás čeká vůz,“ ukázal strýc.

Podívala se tím směrem a ve stínu přístavní budovy hned za zády čekajícího zástupu spatřila elegantní otevřený kočár s kočím na kozlíku. Seděl nehybně jako socha, zatímco kůň netrpělivě přešlapoval. Julii se rázem vynořil z paměti zasunutý obrázek z dětství, kdy před zájezdním hostincem na náměstí stávaly podobné kočáry a přešlapující koně často velmi dlouho do noci čekali na své pány…

Rychle očima přejížděla postavy kolem kočáru, ale nespatřila žádného bělocha v klobouku, pouze prostovlasé domorodce doprovázející dva úředně se tvářící muže ve světlých uniformách, kteří si právě začali prorážet cestu davem. Byli to zřejmě celní úředníci.

Tentokrát si strýc Josef všiml výrazu v její tváři a opatrně se zeptal:

„Nečekala jsi přece, že nás Petr bude čekat tady? Vždyť jsem ti mnohokrát vysvětloval, jak to vypadá, když vrcholí cukrová kampaň. A on nepatří k lidem, kteří by své povinnosti odkládali na bedra jiných.“

„Já to chápu,“ řekla mdle a v hlase se jí kromě zklamání ozvala úzkost a nejistota.

Strýc se rychle odvrátil. Nechtěl, aby poznala, že i on je vyveden z míry Petrovou nepřítomností. Kampaň nekampaň, na nevěstu si čas udělat měl!

Úřední formality netrvaly dlouho. Muži v plátěných oblecích, zblízka připomínajících uniformy jen vzdáleně, se na strýce přátelsky usmívali, a ji si prohlíželi s pochopitelnou zvědavostí. O zavazadla se postarali nosiči a Julie neměla na starosti nic jiného, než se pohodlně usadit v kočáru a dívat se kolem sebe.

Z cesty do nového domova si mnoho nepamatovala. Z města spatřila jen málo, projížděli pouze okrajovými částmi a brzy se dostali na silnici vedoucí k zeleným kopcům na obzoru. Provoz byl zpočátku dost hustý, mezi vozy taženými mulami se s netrpělivým houkáním prodíraly čadící nákladní automobily. Bylo jich ale velmi málo, cesty, jak vysvětloval strýc, byly přizpůsobeny spíše potahům osvědčeným po celá staletí než novým výmyslům civilizace.

Dala mu za pravdu, když odbočili z rušné hlavní silnice na klidnější cestu klikatící se mezi zelení. Ta zeleň Julii fascinovala ze všeho nejvíce. Rostliny, které se doma pěstovaly jen v květináčích a zimních zahradách a vyžadovaly přitom náročnou péči, tu bujely všude kolem a dosahovaly neuvěřitelné výše a mohutnosti.

Živelná síla přírody byla téměř hmatatelná, stromy a křoviny podél cesty se snažily alespoň větvičkou či lístkem dosáhnout na Juliin klobouk či rukáv položený na opěradle. Vlhký horký vzduch byl prosycen kořenitou vůní podobnou té, kterou si Julie dobře pamatovala z babiččina skleníku.

Vlhkost vzduchu byla značná, všem bez rozdílu se leskly tváře potem. Strýc Josef si s omluvou sundal klobouk a ovíval se jím jako vějířem, Julie stále častěji vytahovala kapesníček a osušovala si čelo a krk.

Jeli téměř půl hodiny, aniž se vegetace kolem cesty jakkoli změnila. Pak se náhle za dalším zákrutem objevilo táhlé návrší a pod jeho vrcholem rozložitý bílý dům, který Julie znala z fotografie. Ve skutečnosti byl ale mnohem větší, než si podle černobílého obrázku dokázala představit. Dům měl všechny okenice přivřené, a zdálo se, že je docela opuštěný, neboť nikde nebylo vidět jedinou živou duši. Jen květiny v truhlících zavěšených pod oblouky terasy se mírně pohupovaly v odpoledním vánku.

Kočár vyjel na vrchol cesty a půlobloukem zatočil ke vchodu. Hned jak zastavil, otevřely se dveře dokořán a na jejich prahu stanula drobná domorodá žena s vrásčitou tváří a vlasy zakrytými velkým barevným šátkem stočeným do turbanu. Na sobě měla zářivě barevné šaty a obrovskou zástěru. Julie pochopila, že je to zřejmě zdejší hospodyně, připravená k oficiálnímu vítacímu ceremoniálu.

Strýc Josef vystoupil z kočáru jako první a podal Julii ruku. Mechanicky ji přijala, ale oči přitom nespustila z domu a z nehybné postavy na jeho prahu.

„Tak tohle je Romford!“ řekl strýc a z jeho hlasu jasně zazněla pýcha. „Vítám tě doma, Julie!“

Vážně poděkovala a pak pomalu vykročila k domu, který se jí od tohoto okamžiku měl stát domovem.

Table of Contents

Část první

KAPITOLA 1

Část druhá