Naďa Horáková

PRO JMÉNO A ČEST

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Naďa Horáková 2006, 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2006, 2016

ISBN 978-80-243-7361-4

Příběh, který vám chci vyprávět, se stal před mnoha staletími v jihovýchodním pohraničí Markrabství moravského. Staré kroniky jsou plné podobných osudů. Mnohdy jen díky nim nám zůstala zachována jména vesnic, které dnes již neexistují. Zanikly v časech nejrůznějších válek a nepokojů.

Podobný osud postihl i vesnice, v nichž se odehrál náš příběh. Avšak v dobách, kdy se vše událo, byly vesnice Všetrapy, Díly, Kapansko, Dřímov, Krojc a Žatín ve svém největším rozkvětu.

Nastává poslední čtvrtina 13. století. Zemi vládne Přemysl Otakar II., král železný a zlatý, muž schopný, podle mnohých dokonce všehoschopný. Doba přeje půtkám a nepokojům, tedy službě u zbraně. Muži bojují, ženy a pole rodí. Vše pro blaho krále, vše pro blaho země.

Staré pergameny jsou stručné. Co se však skrývá mezi řádky? Nezbývá než domýšlet.

Díl první

Kapitola první

Rodiče a děti; dvě pokolení. Milují se a současně se stavějí proti sobě. Rodiče poučení těžkostmi života si osobují právo radit a rozhodovat. Děti plné očekávání, co jim osud přinese, se snaží bojovat o svou svobodu. Obě strany tvrdí, že jim ta druhá nerozumí. Tak se to děje od počátků lidstva.

Muži a ženy; dvě pohlaví. Milují se a současně se zraňují. Muži využívají svou sílu a stavějí se do role vůdců. Ženy využívají svou slabost a stavějí se do role vedených. Kdo z nich je však mocnější?

Jsou muži nebezpeční; bojují zbraněmi, penězi, mocí, svým jménem zděděným po schopných předcích. Jsou ženy nebezpečné; bojují krásou a svým lůnem. A nejničivější řež nastává, když chybí láska a vzájemná úcta, když jedna strana kupuje a druhá prodává.

Ženské lůno má strašlivou moc. S rozmyslem dokáže zničit muže, který mu podlehne. Umí rozmetat roky budování majetků i rodin, umí ovládat. I právo je někdy podřízeno lákavé vůni ženského klína.

Zachariáš Hon z Všetrap a jeho žena Barbora neměli šťastné manželství, ač překypovali vzájemným citem. Přemíra lásky se někdy utká s osobní nezávislostí.

Velen z Krojcu nikdy nemiloval. Jeho druhá žena milovala jen sama sebe. Svou smyslností Velena zaslepila tak, že porušil daný řád. A porušení řádu bývá potrestáno.

Zachariáš a Velen se příliš neznali. Přesto jejich činy dopadnou na hlavy jejich potomků. Náš příběh začíná v roce 1275. Velen je již na pravdě boží a Zachariáš se vrací domů, aby učinil poslední pořízení.

Zachariáš Hon vyjel na kopec a zastavil koně. Přehlédl krajinu před sebou. V očích se mu zračila podivná směsice štěstí, hrdosti a smutku. Pod ním se rozkládalo údolí ohraničené dalšími dvěma kopci. V polovině kopce před ním, na jižní straně, ležela čtvercovitá tvrz, kamenné sídlo obehnané pevnými hradbami. Nad tvrzí, na vrcholku kopce, se tyčil jako výstražný prst boží kamenný kostelík, který nyní ozařovalo polední slunce.

Úpatí kopce pod tvrzí jako vějíř obklopovala úhledná vesnice o šedesáti usedlostech. Za vesnicí se táhla pole, jimiž protékal potok míjející vesnici. Z polí právě odcházelo několik lidí, aby se ukryli před pálícím červencovým sluncem a poobědvali. Někteří z nich již zpozorovali jezdce na vrcholu kopce a dívali se na něho, zaclánějíce si oči rukou. Jezdec byl však příliš daleko na to, aby ho mohli poznat.

Zachariáš pobídl koně a sjížděl do údolí. Byl to vysoký přitažlivý muž, kterému bylo něco málo přes čtyřicet. Působil sebejistě a na držení jeho těla bylo znát, že je zvyklý rozkazovat. Hnědými koženými nohavicemi a červeným kabátcem ze sametu dával najevo své postavení úspěšného muže. Na hnědém plášti, nyní smotaném u sedla, se blyštěla stříbrná spona, jemná cizokrajná práce.

Tmavé vlasy a jasné modré oči dodávaly jeho tváři s pevnými rysy mladistvý vzhled, ale kolem očí se mu již rýsovaly vrásky a na rtech mu hrál smířený úsměv člověka, který si je vědom, že za všechno se musí platit.

Zachariáš vedl koně pokojně po prašné cestě. Vychutnával každý okamžik, který mu zbýval do chvíle, než vjede do tvrze. Jak překročí padací most překrývající ochranný příkop, jeho život skončí. Skončí ten život, který si sám svobodně zvolil. Ještě před dvěma měsíci by nevěřil, že se docela pokorně a rád vrátí do náruče své rodné tvrze.

Kochal se krajinou a vdechoval známou vůni údolí plnými doušky. Lidé se již schovali ve svých domech a Zachariáš v údolí osaměl. Cítil však pohledy, kterými ho poddaní sledovali z oken. Již ho poznali. Pán se vrací opět po čase domů. Nezajímal je. Vždyť přece vždycky po týdnu či měsíci odjíždí, aby si vydobyl čest a slávu a v neposlední řadě také peníze ve službě u olomouckého vilika.

Konečně vjel Zachariáš na dřevěný padací most. Koňská kopyta zabubnovala tlumenými údery. Když se však dotkla kamenů, jimiž byla vydlážděna brána, zaskřípaly podkovy ostrým, nepříjemným zvukem a Zachariáš si opět uvědomil, že právě zemřel.

Slezl z koně a plácl ho po zadku, aby šel sám do dvora. Kůň mírně odfrkl a rozeběhl se ke stáji, kde cítil další koně. Zachariáš si zatím prohlížel dvůr, jako by ho viděl poprvé. Rozlehlý dvůr končil dvoupatrovým kamenným domem s přilehlou nízkou kulatou věží. Chlévy, stodoly a kamenná sýpka, to vše mu připadalo docela jiné, než jak si to pamatoval z loňska. Přitom věděl, že se zde nic nezměnilo. I špalek na štípání dříví, ba i sekyra do něho zaseknutá byly na svém místě, jako by se vracel po pár hodinách. Jen palivového dříví, kterým byla obložena část hradeb, přibylo.

„Pane Zachariáši!“ vydechl překvapeně čeledín oblečený v prostých lněných nohavicích a plátěné kytlici, který právě vyšel z chléva.

„Postarej se o koně, Jakube,“ řekl Zachariáš a kývl hlavou ke koni, který se zastavil u prázdného vědra.

Jakub beze slova poslechl a odvedl koně do stáje.

Zachariáš přešel dvůr a vstoupil do domu. Vyšel nahoru po schodech do patra a otevřel dveře do světnice. Byla prázdná. Sedl si ke stolu a nalil si z přichystaného džbánu vodu do poháru.

Po chvíli se otevřely dveře a do světnice vstoupila štíhlá, asi čtyřicetiletá žena.

„Vítej doma, Zachariáši,“ řekla, aniž by dala najevo překvapení.

Zachariáš mlčel a prohlížel si svou ženu Barboru. Její pěkná tvář měla upjatý výraz a čišelo z ní nepřátelství. Ještě dnes byla přitažlivá a byla si toho vědoma.

„Jak dlouho se zdržíš?“ řekla Barbora a upravila si rukou už tak bezchybné bílé zavití.

„Navždy,“ řekl Zachariáš.

Barbora se nervózně rozhlédla po pokoji: „Jak navždy?“

„To mě ani nepřivítáš, po tolika měsících?“ zeptal se posměšně Zachariáš. Vstal a rozpřáhl ruce.

Barbora se opět bezděčně dotkla zavití a přistoupila ke svému muži. Stoupla si na špičky a políbila ho na tvář. Pak okamžitě ustoupila.

„Potřebuješ peníze?“ zeptala se s nadějí v hlase.

„Ne,“ řekl Zachariáš a na stůl hodil váček, který si odvázal od pasu.

Váček těžce dopadl na desku stolu. Byl plný mincí.

„Přivezl jsem peníze,“ řekl Zachariáš. „Tak jako obvykle.“

Barbora si peněz ani nevšimla.

„Tak co chceš?“ zeptala se ho roztrpčeně. „Proč jsi nevzkázal dopředu?“ A pak dodala jedovatě: „Jako obvykle.“

„Mohu snad přijet domů a podívat se na svého syna a své hospodářství,“ řekl neutrálně Zachariáš, aby zbytečně nevyvolával hádku.

„Najednou tě zajímají!“ utrousila stále jedovatě Barbora.

„Přines mi jídlo a pivo,“ přikázal jí Zachariáš a posadil se ke stolu.

Barbora nasupeně odešla, ale za chvíli se vrátila s tácem jídla a pivem. Zachariáš ukrojil kus masa a přikusoval pšeničnou placku. Barbora stála před stolem a pozorovala ho.

„Tak mně už řekni, proč jsi přijel?“ požádala ho netrpělivě. „Obvykle jezdíš až na zimu.“

„Přijel jsem domů umřít,“ řekl Zachariáš klidně.

„Jak dlouho bude tvé umírání trvat?“ zeptala se ironicky Barbora.

„Jsem nemocný,“ nevšímal si jejího tónu Zachariáš. „Zbývá mi už málo.“

„Vypadáš dobře,“ řekla Barbora, považujíc jeho slova za hloupý žert.

„Neboj, dočkáš se,“ hlesl Zachariáš tiše.

„Co ti je?“ zeptala se klidně Barbora.

„Ubývají mi síly,“ řekl Zachariáš. „Měla jsi pravdu, když jsi mi tehdy před lety říkala, že se ještě rád vrátím domů zdechnout.“

„Nemyslela jsem to doslova,“ řekla Barbora.

„A vidíš, tvá slova se vyplnila!“

„Jsi jen unavený,“ ustupovala Barbora. „To přejde.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Zachariáš. „Cítím to.“

„Dobře, nějakou dobu si tu odpočineš a pak se vrátíš do služby,“ rozhodla Barbora.

„Dobře. Dokud tu ale budu, Pavel musí pryč,“ řekl Zachariáš ostřeji, než měl v úmyslu. „Až umřu, pak si dělejte, co chcete.“

Barbora se rozhořčeně nadechla, ale ihned se vzpamatovala. Vyšla ven. Zachariáš dojedl a sedl si na truhlici u okna. Díval se na dvůr. Po chvíli se na dvoře objevila Barbora a asi čtyřicetiletý muž. Muž vyvedl ze stáje koně, nasedl na něho a pobídl ho k chůzi. V bráně se obrátil a Barboře zamával. Utřela si slzy. Netušila, na jak dlouho se se svým milencem loučí.

Zachariáš se opět posadil ke stolu a tvářil se spokojeně. Barbora se vrátila do světnice.

„Odjel?“ zeptal se jakoby bez zájmu Zachariáš.

„Neviděl jsi?“ odsekla mu Barbora.

„Kde je Zach?“ chtěl vědět Zachariáš.

„Někde venku.“

„Teď se půjdu prospat,“ řekl Zachariáš. „Pak spolu povečeříme.“

„Připravím ti postel v tvém pokoji,“ přikývla Barbora.

I Zachariáš přikývl a vstal.

Zach ležel na půdě sýpky v seně a pozoroval Markétu. Před chvílí procitl. Trnula mu ruka, na níž mu Markéta spala. Opatrně ruku vytáhl. Neprobudila se. Cítila se v bezpečí. Na jejich útočiště za celý rok nikdo nepřišel.

Sledoval Markétin něžný profil zasněným pohledem, jakého je schopno jen zamilované srdce dvacetiletého mladíka. Znal každý milimetr jejího obličeje i těla. Neexistovalo snad jediné místečko, které by na ní nezlíbal nebo nepohladil. Někdy se toho, co k Markétě cítil, až bál.

Markéta se probudila a upřela na něho své oříškově hnědé oči.

„Zachu,“ řekla něžně.

Najednou se lekla.

„Musím domů, naši mě budou hledat,“ strachovala se.

„Neboj se,“ konejšil ji Zach. „Přece vědí, že pomáháš mé matce s vyšíváním.“

„Je ale pozdě,“ namítla Markéta a vstala.

Z bílé košile si vyprášila seno, oblékla si sukni a oplečí. Zach si stoupl a vybíral jí seno z rozpuštěných vlasů.

„Tak zase zítra,“ řekl a políbil ji.

Markéta přikývla a slezla po žebříku dolů do sýpky. Zadními dveřmi vyklouzla ven.

Zach se znovu položil do voňavého sena. Zasnil se. Cítil se šťastný. Zase zítra.

„Zachu!“ uslyšel ze dvora hlas své matky. „Zachu!“

Sjel po žebříku dolů a vyšel zadními dveřmi sýpky. Obešel ji a objevil se mezi ohradami pro dobytek.

„Co je, mami?“ zeptal se.

„Kde se touláš?“ zavrtěla hlavou Barbora a vytáhla mu z vlasů větvičky sena. Pohled jí automaticky zaletěl na půdu sýpky.

„Otec přijel,“ řekla Barbora neutrálně. „Teď spí, ale pak ho musíš přivítat.“

„Jak to, že tak nenadále?“ divil se Zach.

Barbora pokrčila rameny.

„Běž za Amálou do kuchyně, ať ti dá něco k jídlu. Večeřet budeme, až se otec probudí. Všichni spolu.“

Zach jen otráveně obrátil oči. Nevěděl, jestli je rád, že otec přijel. Zachariáš se o něho nikdy moc nezajímal a Zach tedy svému otci oplácel stejnou mincí. Okamžitě však vyrazil do kuchyně za chůvou Amálou.

Barbora pobaveně sledovala stále hladového Zacha, jak nedočkavě utíká. Byl podobný svému otci, jako by mu z oka vypadl. Barbora se pyšně nadmula nad svým synem. Milovala ho jako nic na světě. Snad jen kdysi dávno stejně milovala Zachariáše, než… Na čele se jí objevila mrzutá vráska.

Opět pohledem zavadila o půdu sýpky a usmála se. Zatím nechávala Zachovi volnost. Chtěla, aby si užil mládí, než vleze do manželského chomoutu. O všech jeho záletech věděla od první chvíle, kdy dospěl. I o Markétě věděla. Zavírala však oči. Byla vlastně ráda, že tak dlouho zůstává u jedné dívky. Nejprve měla strach, že bude přelétavý jako jeho otec a nenechá jedinou sukni na pokoji. Když však poznal Markétu, bylo po problémech. Ta ho dokázala udržet na uzdě.

Na jednu stranu byla spokojená, že Zach neterorizuje dívky ve vesnici, jak to bývalo u mladých bujných pánů celkem běžné, ale na druhou stranu ji ta Zachova posedlost Markétou přímo děsila. Jednou to bude muset skončit, bude se muset oženit. Nechtěla si ani představit, co bude Zach dělat, až mu jednou bude muset Markétu zakázat.

Nedivila se mu, že se do Markéty zamiloval. Byla opravdu krásná a chytrá. Takovou nevěstu by si přála. Ale Markéta byla jen jejich poddanou, dcerou vesnického ševce, a nemohla být pro Zacha nic víc než příjemné povyražení.

Znovu se jí na čele objevila ustaraná vráska. O co jejímu muži jde? Co po ní chce?! Přece se domluvili už před léty, jak budou žít. Ona to nechtěla. Bylo to jeho přání. Chtěl být volný. Poznat svět z koňského hřbetu, a ne ze hřbetu tažného vola, jak sám rád říkával. Proč se teď vrací? Aby jí opět rozbil život, tak jak to už mnohokrát udělal? Aby vnesl do jejich jednoduchého klidného života chaos? To uměl dokonale.

A opět ponížil Pavla. Vždyť nebýt jeho pomoci, kdoví, jak by to s tvrzí a vesnicí dopadlo. Jen díky němu je zde klid. Jeho se poddaní bojí. On je drží pevnou rukou. A že s ní sdílí i lože? To snad Zachariášovi nikdy nevadilo. Dal jí přece volnost, domluvili se na odloučení. A nemohl předpokládat, že ona zůstane bez tělesné lásky, o kterou vždycky moc stála. I tohle přece dobře věděl.

Večer se sešli všichni tři u večeře. Probíhala v klidném, přátelském duchu.

„Tak, Zachu, konečně si tě trochu užiju,“ řekl Zachariáš.

„To tu opravdu zůstaneš navždy?“ zeptal se nevěřícně Zach.

„Zůstanu,“ řekl Zachariáš. „Musíš dostat chlapské rady, vždyť už jsi dospělý. A kdo má být nejlepším rádcem mladého muže, když ne vlastní otec?“

Barbora jen seděla a přihlížela jejich řečem s mírným netečným úsměvem. Občas pohlédla na Zachariáše. Nevypadal nemocně. Ba naopak. Čišela z něho síla a dobře skrývaná mužská agresivita. Nedivila se všem těm ženám, které prošly jeho náručím, že mu podlehly. I ona teď silně vnímala lákavé vlny, které k ní jeho tělo vysílalo. Vždycky ji stálo hodně sil, když přijel na čas domů, aby dodržela dohodu, kterou před lety učinili, že pokud odejde do služby, už nikdy bez jejího svolení nepřekročí práh její ložnice. Další měsíc po jeho odjezdu jí vždy trvalo, než na něho zapomněla, a opět si zvykla na Pavla.

Zachariáš opravdu nevypadal nemocně. Barbora ale vytušila, že nelže. Bylo mu dvaačtyřicet let, byl v plné síle a klidně mohl ještě několik roků žít životem, na který byl zvyklý. Dívala se na něho a uvěřila mu, že přišel domů zemřít. Vrátil se a její povinností je ulehčit mu poslední chvíle života. Všechna zloba, která se v ní za ta léta nashromáždila, odplouvala. Je křesťanskou povinností pomoci trpícímu.

Týden uběhl v klidné atmosféře. Jednou večer však Zachariáš zaklepal na dveře Barbořina pokoje.

„Barboro,“ řekl, když s údivem otevřela dveře. „Musíme si promluvit.“

Barbora přikývla a váhavě ho pustila dál. Zachariáš vešel dovnitř a posadil se na manželskou postel, kterou kdysi dávno sám dobrovolně opustil. Barbora zůstala stát u dveří.

„Nejdřív ti chci říct, že je mi líto, že jsem ti zničil život,“ řekl. „Kdyby se všechno dalo vrátit zpátky… dnes už bych možná udělal hodně věcí jinak.“

„Nedá se to vrátit,“ pronesla Barbora suše.

„Mám nemocné srdce,“ řekl po chvíli ticha Zachariáš.

„Vždycky jsi ho měl příliš široké,“ řekla Barbora. „Tak se nediv, že tu tíhu neutáhne.“

„Nedělám si legraci,“ zavrtěl Zachariáš hlavou. „Před dvěma měsíci jsem zmokl. Odstonal jsem to a od té chvíle slábnu. Felčar řekl, že to odneslo srdce. Ať se prý vrátím domů a šetřím se. Ale já už tehdy věděl, že je pozdě. Zimu nepřežiju.“

„Snad nebude tak zle,“ mínila Barbora.

„Neutěšuj mě,“ odpověděl Zachariáš. „Ale než umřu, ještě se postarám o Zacha. Seženu mu nevěstu. A ty se pak rozhodneš, jak chceš žít dál. Tvrz bude tvá. A to do té doby, než ji podle svého uvážení předáš Zachovi. Můžeš se znovu vdát, nebo zůstat s Pavlem. Záleží jen na tobě.“

„Zach se nebude chtít ženit,“ podotkla Barbora.

„Nebudu se ho ptát,“ řekl Zachariáš. „Zkrátka se ožení, tak jako všichni ostatní. Mne se také nikdo neptal. Rozmazlila jsi ho.“

„Chyběla mu pevná ruka,“ připustila Barbora. „Kdo mu ji ale měl ukázat, když ty jsi byl roky pryč?“

„Všechno ti teď vynahradím,“ řekl Zachariáš. „A odpusť, že jsem tě opustil.“

Vstal z postele a protáhl se. Barbora měla pocit, že jeho postava vyplnila celý prostor pokoje. Jejich oči se střetly. Zračila se v nich touha po blízkosti toho druhého. Zachariáš však oči sklopil a ukročil ke dveřím.

„Zachu,“ řekla Barbora, „zůstaň.“

To důvěrné oslovení používala pouze pár let po svatbě. Jak rostlo jejich vzájemné odcizení, stával se pro ni stále častěji Zachariášem, až ho pak už jinak nejmenovala.

Zachariáš strnul a zvedl sklopené oči. Otevřel náruč a Barbora se v ní schoulila.

Ráno je zastihlo v pevném objetí na jejich manželském loži.

„Byl jsem bláhový,“ řekl Zachariáš, když se probudili. „Teď už nevím, co jsem kde hledal, když to nejlepší na světě jsem měl doma.“

Barbora se mu vymanila z objetí a vstala z postele.

„Je pozdě, Zachu, musíme vstávat,“ řekla a oblékla se.

Hlavu si pevně obmotala jednoduchým bílým zavitím a vyšla z pokoje. Zase byla tou nepřístupnou sebevědomou ženou, kterou nikdy nedokázal zlomit. Už od prvního setkání se milovali, ale stavěli se proti sobě jako dva tvrdohlaví berani, kteří si musejí prosadit své.

Odpoledne Zachariáš zavolal Zacha do světnice, aby mu sdělil, na čem se s Barborou dohodli. Zachariáš seděl na židli u stolu a Barbora stála bez hnutí za ním. Rukou držela opěradlo židle. Oba vypadali jako monolit síly.

„Zachu, je čas, aby ses oženil,“ řekl vážně Zachariáš.

Zach se na něho podíval pohledem člověka, kterého právě odsoudili na smrt.

„Já se nechci ženit,“ řekl důrazně.

„To je vedlejší, co chceš, nebo nechceš,“ odpověděl pevně Zachariáš. „Oženíš se. Je to v zájmu našeho rodu.“

„Neožením se,“ řekl Zach hlasem, v němž se odrážela vzdorovitost i strach.

„Už jsme si to snad jednou ujasnili,“ řekl Zachariáš klidně. „Nejsem zvyklý říkat věci dvakrát.“

Zach otřeseně mlčel. Z hloubi duše s otcem nesouhlasil, ale měl z něho strach. Z jeho síly i nezájmu, s jakým vše říkal. Uvědomil si, že s otcem nepohne.

„Rozumíš, co jsem ti řekl?“ zeptal se Zachariáš mírně zvýšeným hlasem.

Zach se nešťastně podíval na Barboru. Tvářila se neutrálně, ale ať už s otcem souhlasila, nebo ne, bylo zřejmé, že se proti němu nepostaví.

Zach chvíli těkal pohledem z jednoho na druhého a pak výbojně zvedl hlavu.

„Proč ses vracel?!“ štěkl a vyběhl ze světnice.

Jeho slova zůstala viset v místnosti jako temný mrak.

Zachariáš si položil ruku na srdce a přitiskl si ji na ně. Barbora, stále stojící za ním, mu sevřela rameno.

„Uklidni se, Zachu, to bude dobré,“ řekla. „Nikdy dlouho nevzdoruje.“

„Připrav ho na to, že příští neděli sem přijede Martin Procek z Dřímova s dcerou,“ řekl Zachariáš unaveně. „Domluvil jsem to s ním, když jsem se vracel domů. Dá dceři dobré věno.“

Zach ihned po rozmluvě s otcem utíkal dolů do vesnice za Markétou. Našel ji u potoka, kde prala prádlo. Měla na sobě jen krátkou bílou košili bez rukávů, která jí dosahovala do půli stehen a odkrývala štíhlé dlouhé nohy.

Když uviděla Zacha, stoupla si, hodila kytlici, kterou právě prala, do proudu vody a přišlápla ji, aby jí neuplavala.

„Co je, Zachu?“ zeptala se poplašeně, když si všimla jeho rozrušení.

„Otec mě chce oženit,“ řekl trucovitě Zach.

Markéta se zachvěla a oči jí pohasly.

„Muselo to jednou přijít,“ řekla utrápeně a sklopila hlavu. „Jen jsem nevěděla, že to bude tak brzy.“

„Já se neožením!“ řekl Zach vzdorně.

„Zachu, sám víš, že poslechneš,“ krotila ho Markéta.

Zach stál jako malý chlapec a chvěl se.

„Oženíš se a na mě zapomeneš,“ řekla Markéta smutně. „Budeš si hledět své ženy a majetku. Tak to má být.“

„Nikdy na tebe nezapomenu,“ vyhrkl Zach. „A vždycky budeš se mnou. Ať si mě ožení, ale milovat budu jen tebe! To ti přísahám.“

„Nepřísahej, abys pak jednou nelitoval,“ lekla se Markéta.

„Ne, to přísahám!“ zvedl Zach odhodlaně ruku k nebi.

„Já ti věřím, Zachu,“ přikývla vážně Markéta s přesvědčením, jaké může mít jen člověk, který ještě nezažil rány osudu. „Věřím ti. Taky tě budu milovat, milovat až za hrob.“

„Tak v podvečer v sýpce?“ vydechl roztouženě Zach.

„Ano, přijdu,“ potvrdila Markéta šťastně.

V neděli odpoledne přijeli Prockovi z Dřímova. Martin Procek byl Zachariášův dlouholetý přítel. Znali se už od dětství, kdy se jejich rodiny často stýkaly. Se Zachariášovým odchodem do služby se však styky přerušily.

Martin Procek byl statný muž Zachariášova věku. Rád přijal Zachariášovo pozvání na návštěvu i nabídku na sňatek jejich dětí. Měl jich pět a Bohdana byla nejstarší. To, že by se dostala na bohatou všetrapskou tvrz, považoval za velké štěstí. Věděl však, že bude muset nabídnout větší věno, než jaké měl kdy v úmyslu dceři poskytnout. Mezi jeho dětmi, dvěma chlapci a třemi dívkami, však byl dostatečný věkový odstup, takže předpokládal, že je v průběhu let dokáže všechny dobře zabezpečit, i když chtěl dřímovskou tvrz předat staršímu synovi v co nejlepším stavu.

Bohdana byla vysoká dívka útlých ramen a pasu a širokých boků. Tento typ dívek byl vždycky žádaný. Předpokládala se u nich vysoká plodnost a lehké porody, což bylo snem každého muže, který chtěl zabezpečit svůj rod.

Z drobné, jakoby dětsky působící tváře hleděly laskavé modré oči a mírně zdvižený nosík jí dodával pikantní nádech. Být jedináček, pravděpodobně by její povaha sklouzla k rozmazlenosti, ale neustálá starost o mladší sourozence v ní vypěstovala trpělivost a předčasně probudila mateřské pudy. Na první pohled by se dalo říci, že Bohdana bude dobrá matka a pokorná žena.

Zachariáš byl spokojený se vzhledem své nastávající snachy. Neustále sjížděl pohledem její vyvinuté pozadí i mile působící tvář. Barbora však jeho nadšení nesdílela. Bohdana se jí zdála příliš mírná a poddajná pro rozmazleného Zacha. Představovala si pro něho energickou ženu, která by mu vládla pevnou rukou, když už tu otcovu v dětství nepoznal. Byla si dobře vědoma toho, že Zach po ní podědil určitou tvrdost a sveřepost, která jí pomohla v tomto mužském světě k důstojnosti, ale umocněná jeho mužskou ješitností se mohla stát ničící zbraní v manželství s vnímavou ženou.

Barbora si byla dobře vědoma i toho, že Zachariášův útěk z tvrze zapříčinila částečně i ona sama. Jejich neustálé soupeření, kdo koho dřív ovládne, nemohlo skončit jinak. Jeden z nich časem musel ustoupit, nebo by se zničili vzájemně. Po pěti letech manželství Zachariáš kapituloval. Byli již oba příliš zranění neustálými šarvátkami prokládanými usmiřováním a bouřlivými nocemi plnými vášně.

Zachariáš ji miloval víc než ona jeho, a proto odešel. Pochopila to až daleko později, kdy však už nedokázala jako první udělat vstřícný krok. Ani Zachariáš ho neudělal, protože netušil, že na to jeho žena čeká. Nechával ji v klidu, alespoň si to myslel.

Mohl se sice toulat světem, jednou za čas se vrátit domů a udělat jí dítě, aby ji potrestal za její odbojnost, ale raději jí nabídl rozluku manželství. Nechtěl ji zničit. Dal jí volnost a myslel, že to ocení. Barbora však jeho velkorysou nabídku vzala jako otevřené vyhlášení nepřátelství, jako zradu její lásky.

Když teď Barbora viděla něžnou Bohdanu, měla o ni obavy. Kolik bolesti ji čeká ve svazku s jejím synem? Zach nebyl zlý, ale vstřícnost a citlivost vůči jiným lidem nepatřila k jeho nejlepším stránkám. A toho se teď Barbora bála. Aby Zach netrestal Bohdanu za to, že nebude mít Markétu.

Zach zatím seděl vedle Bohdany a tvářil se nevrle. Bohdana si ho zcela bez ostychu prohlížela zkoumavýma oči. Jeho chování si nevšímala. Měla své zkušenosti s trucovitými a věčně nespokojenými mladšími bratry.

Staršímu z nich bylo šestnáct a začínal běhat za děvčaty. Již několikrát byla svědkem toho, jak si poddaní přišli otci stěžovat, že jeho syn obtěžuje jejich dcery. Jedenkrát se vrátil ze záletů s modrým pruhem od řemene na zádech. Nikomu nepřiznal, který otec či manžel ho nachytal. Věděl, že by u Martina neměl zastání. Položit ruku na pána byl sice zločin, ale kdyby si u otce stěžoval, ten by mu ještě přidal. Ctnost dcer a žen byla veřejným majetkem celé občiny.

Bohdana předpokládala, že Zach nebude jiný. Tušila, že se mu nebude chtít tak brzy do manželského chomoutu. Věděla však už před odjezdem do Všetrap, že otcové jsou na sňatku domluveni a snad jen zemětřesení by mohlo svatbu zhatit. Brala vše pragmaticky a jen se modlila, aby byl Zach alespoň trošku k světu. Když ho pak uviděla, byla příjemně překvapená. Mrkla na otce a ten si spokojeně zamnul ruce.

Zach si Bohdanu také pořádně prohlédl. Musel uznat, že škaredá opravdu není. Ale jeho srdce stále dlelo u Markéty a jeho trucovitost, podpořená navíc vzpourou proti otci, mu nedovolila vidět Bohdanu objektivníma očima. Bral ji jako vetřelce, který mu má s otcovým požehnáním zkazit život. Rodiče ale považovali svatbu za hotovou věc a domluvili ji na půli prosince.

Když Prockovi vyjeli z brány tvrze, první Zachova myšlenka byla, že musí za Markétou a všechno jí povyprávět. Zachariáš však jeho úmysly vytušil a sevřel jeho rameno železnými prsty.

„Nikam!“ řekl Zachariáš přísně. „Cti boží den. A právě ti odjela nevěsta!“

Zach se vztekle vyprostil z jeho stisku, ale poslušně odešel trucovat do svého pokoje. Hodil sebou na postel a mlátil pěstmi do polštáře. Pak se posadil na truhlici a teskně shlížel z okna dolů do vesnice, zda Markétu alespoň na chvíli nezahlédne.

Markéta celé odpoledne strávila před chalupou. Posadila se do trávy, šila košili a sledovala bránu. Čekala, až se objeví dívka, kterou Zachovi vybrali za ženu. Sama sobě nedokázala říct, proč ji chce vidět. Snad aby se ujistila, že je ošklivá a že ji Zach nemůže nikdy milovat.

Kolem čtvrté hodiny odpoledne se dočkala. Z brány tvrze vyjeli čtyři jezdci. Tři muži a žena. Klidně pobízeli koně a prohlíželi si údolí. Markéta složila šití do košíku, nechala ho na trávě a utíkala k cestě, kudy měla skupina za chvíli projíždět. Chtěla vidět tu cizí dívku zblízka. Začala trhat květiny, které rostly podél cesty, aby tam nestála jen tak zbůhdarma a nebyla nápadná.

Když ji jezdci míjeli, měla už velkou kytici polních květů. Nejdřív jel starší muž v pěkných šatech a vedle něho asi dvacetiletý mladík, snad syn správce, usoudila. Za nimi jela dívka se starším mužem. Podle podoby to byl otec mladíka před nimi.

Dívka seděla bokem v ženském sedle. Zpod blankytně modrých šatů vyšívaných zlatou nití jí vykukovaly překrásné žluté atlasové střevíčky. Lehký žlutý plášť měla smotaný u sedla. Prsty držící uzdu byly plné prstenů a boky objímal měděný bederní pás. Na hlavě měla dívka modrý perlovec pošitý perličkami.

Když dívka projížděla kolem ní, zvedla Markéta hlavu a střetla se s vlídnýma modrýma očima, které ji jakoby mateřsky pozdravily mírným přivřením víček. Vše trvalo jen pár vteřin, ale to stačilo oběma dívkám, aby se vzájemně prohlédly od hlavy až k patě. Markéta odevzdaně, dívka zvědavě.

To, co Markéta viděla, ji nepotěšilo. Ta dívka nebyla tak krásná jako ona, ale bylo v ní něco, co Markétu zneklidnilo. Nedokázala pojmenovat, co ta dívka vyzařuje, ale bylo to něco mámivého, co nutilo člověka, aby na ní déle spočinul pohledem a kochal se jí.

Bezchybná pleť a něžná citlivá ústa společně se světle hnědými vlasy, nyní rozpuštěnými a splývajícími po blankytné kytlici, vytvářely harmonii ne nepodobnou madonám na kostelních obrazech. Markéta si utřela slzy. Ta dívka byla nevšední. Dojem čistoty a pokory, který kolem sebe šířila, Markétou otřásl. Žaludek se jí sevřel a kolem něho se usadil pocit bolesti, jaký ještě nikdy nepoznala.

Znovu si utřela slzy. S tou dívkou nemůže soupeřit, nejen kvůli jejímu původu. Možná to bude chvíli trvat, ale instinktivně vycítila, že Zach těm modrým očím podlehne.

Zahodila natrhané květiny a běžela zpátky domů. Před chalupou narazila na matku. Stála tam již notnou chvíli a sledovala Markétino počínání. Markéta se na chvíli zarazila, ale pak se vzlykajíc vrhla matce do náruče. Matka ji hladila po světlých vlasech a po plátěné kytlici na zádech. Srdce jí krvácelo nad žalem své dcery.

V půli srpna začaly žně. Všichni museli přiložit ruku k dílu, aby postupně dozrávající obilí dokázali sklidit, než se přezrálá zrna vysypou na polích. I přes každodenní lopotu se protáhly až do konce září.

I Zachariáš se zapojil občas do žnutí, ale většinou na polích spolu se Zachem jen dohlíželi na poddané a dělali si představu o letošní úrodě. Zach po tu dobu vídal Markétu jen občas. Oba byli příliš zaměstnaní, než aby se mohli věnovat své lásce.

Po obilí přišel na řadu sběr sena a příprava polí na zimu. Najednou tu byl konec října a s ním sice méně práce, ale zato rychle se krátící dny. Sýpky a stodoly byly plné a poddaní štípali poslední kusy dříví do zásob na zimu.

Zachariáš od oné červencové noci sdílel lože s Barborou. Panoval mezi nimi nebývalý soulad. Horké hlavy vychladly, oba zmoudřeli a roky otupily ostří jejich jazyků i myšlenek. Oba však věděli, že dostali jen krátký čas na nápravu křivd, jichž se vzájemně na sobě dopustili.

Při žních vyplýtval Zachariáš poslední zbytky sil. Barbora mu nezbraňovala. Věděla, že nečinnost by ho zabila dřív než práce. A tak poslední říjnový den usnuli v objetí a ráno držela Barbora v náručí už jen Zachariášovo chladnoucí tělo. Nenaříkala, neplakala, smířila se s osudem. Nikdo však ani netušil, jaká prázdnota naplnila její duši.

V tichosti Zachariáše pohřbili v kryptě kostela. Pavel přijel týden po pohřbu a ujal se opět funkce správce tvrze. Barbořina ložnice mu však zůstala zapovězená. Přijal to s porozuměním. Znal Barbořiny stavy po Zachariášových příchodech i odchodech už z dřívějška. Chápal, že jí bude trvat delší dobu, než si na novou situaci zvykne a vyrovná se s jeho smrtí. Věděl celá léta, že Barbora svého muže miluje, i když ona sama to nebyla ochotná připustit.

Po čtrnácti dnech se život na tvrzi vrátil do obvyklých kolejí. Zach, který chodil jako opařený, opět ožil. Vydechl si. Čekal jen na vhodnou příležitost, aby si mohl s matkou promluvit. Jednou u večeře uznal, že je čas sdělit jí své rozhodnutí.

„Mami, teď když otec zemřel, doufám, že ta hloupá svatba padá,“ řekl Zach.

Barbora se na něho překvapeně podívala.

„Myslela jsem, že jsme už všechno vyřešili,“ řekla unaveně.

„Ale přece to byl otcův nápad a teď…“ řekl Zach rozčileně, uvědomuje si, že to nebude tak jednoduché.

„Neblázni, jsi Zachariáš Hon z Všetrap, dědic jedné z největších tvrzí v kraji,“ řekla Barbora hrdě. „Nemůžeš zrušit otcovo slovo, ani když už nežije. Svatbu jen o měsíc odložíme, ale ty si Bohdanu vezmeš. Nedá se už nic jiného dělat.“

„Můžeme ji zrušit,“ řekl Zach. „Nebo třeba odložit o rok. Když šla odložit o měsíc, může jít odložit i o rok. A víš, co se za tu dobu může stát?“

„Dobře víš, že ji nejde ani zrušit, ani déle odkládat,“ krotila ho Barbora. „Slovo otce je svaté a mělo by být v tvém zájmu, abys ho dodržel. Jinak náš rod ztratí vážnost, kterou požívá. Nezahrávej si se svým jménem, Zachu!“

„Já ji nechci!“ řekl důrazně Zach.

„Nedělej ze sebe hlupáka,“ řekla nyní již přísně Barbora. „Bohdanu si v lednu vezmeš a už o tom nechci nic slyšet!“

„Nevezmu,“ vyhrkl Zach tvrdohlavě.

„Podívej, nemám náladu na tvé hloupé řeči,“ vzdychla Barbora. „Nechej si to projít hlavou a za týden si o tom promluvíme. Buď rozumný!“

„Dělej si, co chceš, ale já si tu Prockovou nevezmu!“ chtěl mít Zach poslední slovo.

Barbora už neodpověděla. Věděla, že teď je zbytečné se s ním dohadovat.

Zach vstal od stolu a se spokojeným úsměvem odešel. Byl přesvědčený o tom, že svůj boj o Markétu vyhrál. Otci by neměl odvahu postavit se, ale matka byla snadný soupeř. Vždycky na ní vyloudil, co chtěl.

Týden přešel v klidu, aniž by se tématu svatby jen dotkli, a Zach považoval celou věc za vyřízenou. Byl proto velmi vyvedený z míry a zaskočený, když ho Barbora jedno dopoledne zavolala k sobě do ložnice, aby si přišel zkusit svatební kabátec a nohavice, které dala ušít v Hodoníně bez jeho vědomí. Potřebovaly jen trochu upravit.

„Ale já se vážně ženit nebudu,“ řekl Zach rozčileně a zastavil se na prahu ložnice.

„Už mám těch tvých řečí opravdu dost,“ vypěnila Barbora. „Pojď si ty šaty obléct a nezlob mě!“

„Ne!“ řekl Zach. „Nebudu se ženit.“

„To se ještě uvidí!“ mrštila Barbora vztekle špulkou nití na postel.

„To jsem zvědavý, jak mě k tomu chceš donutit!“ řekl ironicky Zach přesvědčený o své převaze. „Naplácáš mi, jako když jsem byl malý kluk?“

„Tak si je nezkoušej,“ pokrčila nyní už klidně Barbora rameny. „Pak ti ale nebudou sedět a budeš v nich vedle Bohdany vypadat jako strašák.“

„Copak mě neslyšíš?“ řekl Zach nervózně.

„Já tě slyším,“ usmála se Barbora. „Ale ty jsi stále jako malý kluk. Bít tě nebudu. To jsem měla dělat, když jsi byl malý. A běž už, ať tě nevidím!“

Zach okamžitě utekl z prahu ložnice. Barbora vzdychla. Už věděla, že si Zach po dobrém nedá říct. Je na čase, aby poznal, že život nejsou jen samé radovánky. Netěšilo ji, co měla v úmyslu udělat, ale s tvrdohlavým Zachem by jinak nebylo pořízení.

Vyšla z ložnice, přešla chodbu a zaklepala na dveře Pavlova pokoje. Pavel otevřel a Barbora vešla dovnitř. Na Pavlově tváři se objevil šťastný úsměv. Chtěl Barboru obejmout a políbit, protože si myslel, že se k němu vrací. Barbora však proti němu vztyčila ruku a Pavel nechápavě ustoupil.

„Musíme si promluvit, Pavle,“ řekla Barbora. „Musíš mi pomoct se Zachem.“

Pavel se zklamaně posadil na postel. Barbořin návrat do jeho náruče se zatím nekonal. Sledoval pozorně její pokyny a nakonec přikývl. Po jejím odchodu si sbalil tlumok, oblékl se do jezdeckých kožených šatů, ve stáji osedlal dva koně a vyjel z tvrze a na čtrnáct dní se ztratil z dohledu.

Zach si zatím vychutnával své vítězství. Chtěl se podělit o tu novinu s Markétou, ale už dva dny se s ní nesetkal. Nepřišla na jejich místo ve stodole, kam se přestěhovali, když byla sýpka plná.

Table of Contents

Díl první

Kapitola první

Díl druhý