Nicolas Barreau

ÚSMĚVY ŽEN

Originální název: Das Lächeln der Frauen

Vydáno v Thiele Verlag, Mnichov a Vídeň 2012

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2010 by Thiele & Brandstätter Verlag GmbH

Translation © Eva Osinová 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7379-9

Štěstí je červený kabát

s roztrhanou podšívkou.

JULIAN BARNES

1

Loni v listopadu mi život zachránila kniha. Vážně. Vím, že vám to nejspíš připadá trochu přitažené za vlasy. Někdo si může myslet, že přeháním. Nebo že se snažím působit melodramaticky. Ale je to pravda.

A to mi, pěkně prosím, nikdo nemířil na srdce a kulka se rozhodně žádným zázrakem nezavrtala do stránek objemného, v kůži vázaného vydání Baudelairových básní, jak se občas stává ve filmech. Ne, takhle vzrušující život fakt nevedu.

Mému naivnímu srdci totiž někdo ublížil mnohem dřív. V den, který vypadal jako každý jiný.

Vybavuji si to naprosto přesně. Poslední hosté v restauraci – šlo o skupinku poměrně hlučných Američanů, diskrétní japonský pár a několik živelně diskutujících Francouzů – vysedávali jako obvykle hodně dlouho a Američané si po gâteau au chocolat, věhlasném francouzském čokoládovém koláči, olizovali rty a vydávali blažené vzdechy.

Když Suzette naservírovala dezert, jako obvykle se mě zeptala, zda ji budu ještě potřebovat, a pak šťastně odchvátala. A Jacquie měl jako obvykle mizernou náladu. Tentokrát vyváděl kvůli stravovacím zlozvykům turistů, obracel oči v sloup a s lomozem sázel vymetené talíře do myčky.

„Zatracení Américains! Nemají naprosto páru o francouzské kuchyni, rien du tout – absolutně ne. Vždycky mi sežerou i dekoraci. Proč já musím vařit pro barbary? Nejradši bych to všechno vyhodil do odpadu, jen mě to pokaždé příšerně namíchne.“

Strhl ze sebe zástěru a za pochodu zabručel obvyklé bonne nuit, pak se vyšvihl na staré kolo a zmizel v chladné noci. Jacquie je úžasný kuchař a mám ho vážně moc ráda, i když tu svou nerudnost vláčí pořád s sebou jako hrnec s bujabézou, tradiční provensálskou rybí polévkou. Dělal kuchaře v Le Temps des Cerises, neboli Čas třešní, ještě v době, když tahle malá, útulná restaurace s ubrusy z červeno-bílé kostkované látky, která se nachází tak trochu stranou pulzujícího Boulevard Saint-Germain na Rue Princesse, ještě patřila mému otci. Táta miloval píseň o ,čase třešní‘, který je tak krásný a tak rychle pomine, šanson o milencích, který oslavuje život a zároveň je tak trochu smutný, o milencích, kteří se najdou a zase ztratí. A i když si francouzská levice vybrala právě tuhle starou píseň za svou neoficiální hymnu jako symbol cesty a pokroku, myslím si, že táta svou restauraci právě takhle nepojmenoval proto, aby uctil památku Pařížské komuny, ale z ryze osobních důvodů. Kvůli zcela osobním vzpomínkám.

Tady jsem vyrostla. A když jsem se po škole skláněla nad sešity u stolu v kuchyni, za doprovodu třískajících hrnců a pánví a zahalena oblakem tisíce slibných vůní, mohla jsem si být jistá, že Jacquie pro mě má nějakou dobrotu.

Jacquie, celým jménem Jacques Auguste Berton, pochází z Normandie, kde je vidět až na horizont, kde vzduch chutná slaně a nic nebrání pohledu na nekonečné moře, nad nímž si vítr neustále pohrává s mraky. Několikrát denně mě ujišťuje, že miluje pohled do dálky. Do skutečné dálky. Občas je mu v Paříži trochu těsno, město mu připadá příliš hlučné, a to pak zatouží po pobřeží.

„Kdo jednou poznal vůni Květinového pobřeží, jak by se mohl cítit dobře v pařížském vzduchu plném zplodin? To mi tedy řekni.“

Šermuje nožem na maso a vyčítavě na mě hledí těma svýma velkýma hnědýma očima, pak si netrpělivým pohybem prohrábne vlasy, které jsou – jak s jistým dojetím zjišťuji – čím dál víc protkané šedivými pramínky.

Přece jen už je to nějaký ten pátek, kdy tenhle podsaditý chlapík s obříma rukama ukázal čtrnáctileté holce, jak se dělá dokonalý crème brûlée. Tento tradiční vanilkový francouzský ,pálený krém‘ bylo vůbec první jídlo, kterým jsem vždycky udělala dojem na své kamarádky.

Jacquie není samozřejmě jen tak ledajaký kuchař. Jako mladý pracoval v pověstné hotelové restauraci Ferme Saint-Siméon v Honfleur, malebném přístavním městečku na břehu Atlantského moře s pověstným zvláštním světlem, díky němuž se stalo útočištěm malířů a umělců. „To mělo přece jenom větší styl, moje milá Aurélie.“

Ale i když Jacquie nadává, tiše se usmívám, protože vím, že by mě nikdy nenechal na holičkách. A tak tomu bylo i onoho loňského listopadu. Nebe nad Paříží bylo bílé jako mléko a lidé chvátali ulicemi s tlustými vlněnými šálami kolem krku. Byl mnohem chladnější než všechny listopady, které jsem v Paříži zažila. Nebo jsem si to jen namlouvala?

Několik týdnů předtím mi umřel táta. Náhle. Bez varování. Jeho srdce se prostě jednoho dne rozhodlo, že přestane bít. Jacquie ho našel, když odpoledne odemykal restauraci.

Táta ležel mírumilovně na podlaze – obklopen čerstvou zeleninou, jehněčími kýtami, hřebenatkami a bylinkami, které koupil ráno na trhu.

Zůstala mi po něm restaurace, recept na jeho slavné menu d´amour, díky němuž si údajně před lety získal máminu lásku (umřela, když jsem byla ještě hodně malá, a proto se nikdy nedozvím, jestli si přece jenom nevymýšlel), a několik chytrých vět o životě. Bylo mu osmašedesát a mně to připadalo příliš brzy. Jenže lidé, které milujeme, odcházejí vždycky předčasně a nezáleží na tom, kolik jim je.

„Roky neznamenají nic. Důležité je jen to, co se během nich stane,“ řekl jednou táta, když pokládal růže na matčin hrob.

A když jsem na podzim tak trochu zoufale, ale přesto rozhodně nastoupila do jeho stop, vší silou mě zasáhlo vědomí, že jsem zůstala na světě v podstatě sama.

Díkybohu jsem měla Clauda. Claude pracoval jako scénograf na divadle a obří psací stůl, který stál u okna v jeho malém podkrovním bytě u okna v historické čtvrti Bastille, doslova překypoval všemožnými nákresy, kresbami a malými modely z kartonu. Když měl větší zakázku, obvykle se na několik dní stáhl do ústraní. „Příští týden tady pro nikoho nejsem,“ oznamoval pak a já jsem si musela zvykat na to, že vážně nezvedá telefony a neotvírá dveře, i když zvoním jako pominutá. Pak se znovu vynořil, jako by se nechumelilo. Objevil se jako duha na nebi, které se nemůžete dotknout a která je překrásná, divoce mě políbil na tvář, nazval mě ,svou maličkou‘ a slunce si mu ve zlatých loknách hrálo na schovávanou.

Pak mě popadl za ruku, táhl mě za sebou a s ohýnky v očích mi ukázal své návrhy.

Říct jsem na to nesměla nic.

Jednou, to jsem znala Clauda teprve několik měsíců, jsem udělala tu chybu, že jsem mu bez rozpaků řekla, co si myslím, a se skloněnou hlavou jsem nahlas přemýšlela, co by se dalo ještě zlepšit. Claude na mě nechápavě zíral, zdálo se, jako by ty jeho vodově modré oči chtěly přetéct přes okraj, a jediným prudkým mávnutím ruky smetl všechno ze stolu. Barvy, tužky, lahvičky, štětce a kousíčky kartonu vířily vzduchem jako konfety a filigránský, pečlivě zhotovený model jeviště k Shakespearovu Snu noci svatojánské se rozpadl na tisíc kousků.

Od té doby jsem se raději se svými kritickými poznámkami držela zpátky.

Claude byl velmi impulzivní, velmi náladový, moc něžný a velmi zvláštní. Všechno na něm bylo ,velmi‘ – jako by neexistoval žádný mírný průměr.

Znali jsme se tehdy přibližně dva roky a mě by ani ve snu nenapadlo, abych přehodnotila či zpochybnila svůj vztah k tomuto komplikovanému a naprosto umíněnému umělci. Když se to tak vezme, každý přece máme své mouchy – komplikované stránky, citlivé záležitosti a splíny. Existují věci, které děláme, nebo věci, které bychom nikdy neudělali, a když, tak jen za určitých okolností. Věci, kterým se ostatní smějí, nad kterými kroutí hlavou, diví se.

Zvláštní věci, které patří jenom k nám.

Například já sbírám myšlenky. V ložnici mám zeď plnou barevných papírků s úvahami, které jsem si zaznamenala, aby se mi kvůli své prchavé podstatě nevytratily ze života. Úvahy o tajně vyslechnutých rozhovorech v kavárně, o rituálech a o tom, proč jsou tak důležité, úvahy o polibcích v nočním parku, o srdci a o hotelových pokojích, o rukou, lavičkách v parku, o fotografiích, o tajemstvích a o tom, jak je vyzrazujeme, o světle v korunách stromů a o čase, který se zastavil.

Moje malé poznámky drží přilepené na světlé tapetě jako tropičtí motýli, zachycené okamžiky, které nemají jiný smysl či účel než ten, aby zůstávaly v mé blízkosti, a když otevřu balkonové dveře a udělám průvan, trošičku se zatřepou, jako by chtěly odletět.

„Co to je?“ vyštěkl Claude a nevěřícně nadzvedl obočí, když spatřil mou sbírku motýlů poprvé. Zastavil se před zdí a se zájmem si přečetl několik myšlenek.

„Chceš snad psát knihu?“

Zrudla jsem a zavrtěla jsem hlavou.

„Propáníčka, jenom to ne. Dělám to…“ sama jsem musela chvíli přemýšlet nad důvodem, ale žádné skutečně přesvědčivé vysvětlení mě nenapadlo, „prostě jenom tak, víš? Nemám k tomu žádný důvod. Tak jako jiní lidé dělají fotky.“

„Nejsi náhodou trochu divná, ma petite?“ zeptal se mě Claude a pak rukou zajel pod sukni. „Ale to nic, to vůbec nevadí, já jsem přece taky tak trochu blázen…“ Ústy mi přejel po krku a mě polilo horko. „…do tebe,“ dodal.

Za několik minut už jsme leželi v posteli, já jsem měla vlasy nádherně rozcuchané, slunce se dralo do pokoje zpoza napůl zatažených závěsů a malovalo na dřevěnou podlahu maličká roztřesená kolečka. A já bych pak mohla na zeď přilepit další lísteček O odpoledním milování. Ale neudělala jsem to.

Claude měl hlad, tak jsem nám ukuchtila omelety, a on na to, že holka, která umí takové omelety, si může dovolit všechny splíny světa. Takže k tomu dodávám: Vždycky, když jsem nešťastná nebo neklidná, jdu ven a koupím si květiny. Samozřejmě mám kytky ráda, i když hýřím štěstím, ale ve dnech, kdy se nic nedaří, pro mě znamenají něco jako začátek nového pořádku, něco, co je vždycky naprosto dokonalé, ať se děje cokoli. Zastrčím několik modrých zvonků do vázy a hned se cítím lépe. Pěstuji květiny na starém kamenném balkonu s výhledem do dvora; mám při tom uklidňující pocit, že dělám něco smysluplného. Když vybaluji rostlinky z novinového papíru, když je opatrně vytahuji z umělohmotných kelímků a přesazuji do květináčů, doslova zapomínám na okolní svět. Když zasunu prsty do vlhké hlíny a přehrabuji se v ní, mám pocit, že je všechno rázem jednoduché, a stavím mezi sebe a své trápení skutečné kaskády z růží, hortenzií a vistárií.

V životě nemám ráda změny. Když jdu do práce, chodím stále stejnou cestou. Taky mám jednu oblíbenou lavičku v Tuilerijských zahradách, kterou tajně považuji za svou lavičku.

A nikdy bych se ve tmě neotočila na schodech, protože bych měla neurčitý pocit, že na mě číhá něco, co mě popadne, když se ohlédnu.

S tím o schodech jsem se mimochodem nikomu nesvěřila, dokonce ani Claudovi ne. Stejně si myslím, že on mi tehdy taky nepřiznal všechno.

Přes den jsme si šli každý po svém. Nevěděla jsem přesně, co Claude dělá, když večer pracuji v restauraci. Možná jsem to ani vědět nechtěla. Ale v noci, když se na Paříž snesla samota, když zavřely poslední bary a na ulici vyšlo několik zimomřivých nočních ptáků, ležela jsem mu v náručí a cítila se v bezpečí.

Když jsem onoho večera pozhasínala světla v restauraci a vydala se domů s krabicí plnou malinových makronek, ještě jsem netušila, že u mě doma je stejně prázdno jako v restauraci. Jak jsem říkala, byl to den jako každý jiný.

Rozdíl byl jen v tom, že Claude se mi třemi větami odporoučel ze života.

Když jsem se druhý den ráno probudila, věděla jsem, že tady něco nehraje. Bohužel nepatřím k lidem, kteří jsou čilí a bdělí, sotva otevřou oči, a tak to byl nejprve jakýsi zvláštní, neurčitý pocit nelibosti, než aby to byla konkrétní myšlenka, která mi postupně pronikala do vědomí. Ležela jsem na měkkých polštářích, vonících po levanduli, zvenčí do pokoje pronikaly tlumené zvuky ze dvora. Plačící dítě, konejšivý hlas jeho mámy, těžké kroky, které se pomalu vzdalovaly, brána, která se skřípotem zapadla do zámku. Zamžourala jsem a otočila se na stranu. V polospánku jsem natáhla ruku a snažila se nahmatat něco, co tam už není.

„Claude?“ zamumlala jsem.

A pak mi to došlo. Claude mě opustil!

To, co mi včera v noci připadalo naprosto neskutečné a co mi po několika skleničkách červeného vína přišlo natolik nereálné, že by se mi to klidně mohlo jen zdát, se onoho šedivého listopadového rána stalo hořkou, neodvolatelnou realitou. Ležela jsem nehybně v posteli a naslouchala. Jenže byt byl tichý. Z kuchyně se nic neozývalo. Nebyl tady nikdo, kdo bouchá velkými tmavě modrými šálky a tiše nadává, protože mu uteklo mléko. Ani vůně kávy, která vyžene z těla únavu. Ani tichý bzukot elektrického holicího strojku. Ani slůvko. Nic.

Otočila jsem hlavu a pohlédla k balkonovým dveřím; tenké, bílé závěsy nebyly zatažené a za oknem číhalo studené ráno. Přitáhla jsem si přikrývku těsněji k tělu a myslela na to, jak jsem včera večer s krabicí makronek v ruce nic netušíc vešla do prázdného, potemnělého bytu.

Jen v kuchyni se svítilo, a tak jsem na chvíli nechápavě civěla na výsek podivného ticha a prázdna, které se zlověstně roztahovalo pod světlem černé kovové závěsné lampy.

Ručně psaný dopis, který ležel otevřený na kuchyňském stole, na něm sklenička meruňkové marmelády, kterou si Claude ráno namazal na croissant. Miska s ovocem. Způli vypálená svíčka. Dva látkové ubrousky, ledabyle srolované a zastrčené do stříbrných stojánků.

Claude mi nikdy nic nepsal. Ani řádku. Měl manický vztah ke svému mobilnímu telefonu, a když se mu změnily plány, zavolal mi, anebo mi nechal vzkaz.

„Claude?“ zavolala jsem a tak nějak jsem pořád ještě doufala, že mi odpoví, ale to už se po mně sápal studený pařát strachu. Ruce mi klesly, makronky vypadly z krabice a ve zpomaleném záběru dopadly na zem. Trochu se mi motala hlava. Sedla jsem si na jednu ze čtyř dřevěných židlí a velice opatrně jsem se natáhla pro list papíru, jako by se tím mohlo něco změnit.

Dokola jsem si četla těch několik slov, která Claude naškrábal na papír velkým, těžkopádným písmem, a nakonec jsem měla pocit, že slyším těsně u ucha jeho drsný hlas, jak mi šeptá do tmy:

Aurélie,

našel jsem svou osudovou ženu. Mrzí mě, že se to stalo zrovna teď, ale jednou by k tomu tak jako tak došlo.

Opatruj se.

Claude

Nejprve jsem seděla bez hnutí. Jen srdce mi bušilo jako pominuté. Takhle se tedy člověk cítí, když ztrácí půdu pod nohama. Ještě dopoledne se se mnou Claude na chodbě rozloučil polibkem, nezvykle něžným polibkem. To jsem ještě netušila, že je to polibek, kterým mě zrazuje. Lež. Jak ubohé je odejít tímhle způsobem.

V návalu bezmocného vzteku jsem papír zmačkala a mrštila jím do rohu. Za několik vteřin už jsem dřepěla v koutě, vzlykala a dlaní vzkaz uhlazovala. Vypila jsem skleničku červeného vína a pak ještě jednu. Vytáhla jsem si z kabelky mobilní telefon a neustále Claudovi volala. Hlasová schránka se plnila střídavě zoufalými prosbami a nadávkami všeho druhu. Chodila jsem po bytě sem a tam, znovu jsem se posilnila vínem, abych si dodala odvahy, a ječela do telefonu, aby mi okamžitě, ale okamžitě zavolal. Mám ten dojem, že jsem to udělala asi pětadvacetkrát, než jsem v otupělé jasnozřivosti, kterou člověka alkohol milosrdně na chvíli obdaří, došla k poznání, že mé pokusy zůstanou nevyslyšené. Že Claude už je vzdálený spoustu světelných let a má slova by ho ve vesmíru zastihla jen stěží.

Třeštila mi hlava. Vstala jsem a v krátké noční košili – vlastně to byl horní díl Claudova modro-bílého pruhovaného pyžama nadměrné velikosti, do kterého se mi v noci nějak podařilo nasoukat – jsem se motala po bytě jako somnambul.

Dveře do koupelny byly otevřené. Těkala jsem pohledem, abych se ujistila. Holicí strojek zmizel. Zubní kartáček je taky fuč. I parfém Aramis.

V obývacím pokoji chyběla vínově červená kašmírová deka, kterou jsem dala Claudovi k narozeninám, a přes židli nebyl jako obvykle ledabyle přehozený tmavý svetr. Na věšáku nalevo od vchodových dveří nevisel plášť do deště. Prudce jsem rozevřela šatní skříň na chodbě. Několik zoufale prázdných ramínek do sebe s tichým řinčením naráželo. Zhluboka jsem se nadechla. Všechno si odstěhoval. Nezapomněl dokonce ani na ponožky v nejspodnější přihrádce. Odchod tedy musel přepečlivě plánovat. Jak je možné, že jsem si ničeho nevšimla? Ničeho. Toho, že se chystá odejít. Toho, že se zamiloval. Toho, že když mě zasypával polibky, líbal mezitím jinou.

Ve vysokém zrcadle se zlatým rámem, které viselo na chodbě nad komodou, se odrážel můj pobledlý, uplakaný obličej jako bledý měsíc s věncem třesoucích se světlých vln kolem. Dlouhé vlasy s pěšinkou uprostřed jsem měla rozcuchané jako po divoké milostné noci. Až na jeden drobný rozdíl: dnes v noci na vášnivé objímání a šeptaná milostná vyznání nedošlo. „Máš vlasy jako princezna z pohádky,“ řekl mi Claude jednou. „Jsi moje Titania.“

Hořce jsem se zasmála, přistoupila jsem těsně k zrcadlu a přeměřovala jsem se neúprosným pohledem naprostého zoufalce. Připadalo mi, že v tomhle stavu a s velkými kruhy pod očima připomínám spíš Giraudouxovu Bláznivou ze Chaillot než největší měsíc planety Uran. Napravo nade mnou byla pod rámem zrcadla zastrčená fotografie mě a Clauda, kterou mám tak ráda. Pořídili jsme ji jednoho vlahého letního večera, když jsme se procházeli po mostě Pont des Arts. Vyfotil nás korpulentní Afričan, který tam prodával tašky. Pořád si pamatuji, jak obrovské měl ruce – v jeho prstech mi fotoaparát připadal jako hračka pro panenky – a taky to, že trvalo docela dlouho, než konečně zmáčkl spoušť.

Na fotce se oba smějeme, hlavy máme těsně u sebe, nad námi temně modré nebe, které něžně zahaluje siluetu Paříže.

Lžou fotografie, nebo říkají pravdu? Když člověka něco bolí, stane se z něj rázem filozof.

Natáhla jsem se pro snímek, položila jej na tmavé dřevo a opřela jsem se dlaněmi o komodu. „Que ça dure, ať vám to vydrží,“ zavolal na nás s úsměvem muž s černou pletí z Afriky hlubokým hlasem a s hrčivým r. „Que ça dure.“ Ať je to takhle navěky.

Všimla jsem si, že se mi oči opět zalévají slzami. Koulely se mi po tvářích, dopadaly na mě a na Clauda jako velké dešťové kapky a kropily naše úsměvy a všechny ty řeči o tom, že Paříž je městem zamilovaných, tak dlouho, dokud se všechno nerozmazalo k nepoznání.

Vysunula jsem přihrádku a zastrčila fotografii mezi šály a rukavice. „A je to,“ pronesla jsem nahlas. A pak znovu. „A je to.“

Pak jsem přihrádku zasunula a přemýšlela o tom, jak je vlastně jednoduché zmizet z něčího života. Claudovi na to stačilo pár hodin. A jak se zdá, je pruhovaný horní díl pyžama, který nejspíš zůstal zapomenut pod mým polštářem, jedinou věcí, která mi po něm zůstala.

Štěstí a neštěstí chodí po světě často ruku v ruce. Nebo se dá taky říct, že štěstí občas volí podivné okliky.

Kdyby mě Claude tehdy neopustil, nejspíš bych se toho šedivého, studeného listopadového pondělí sešla s Bernadette. Nebloudila bych po Paříži jako ten nejosamělejší člověk na světě, nestála bych při rozednění pěkně dlouho na mostě Pont Louis-Philippe a necivěla do vody s příšerným pocitem sebelítosti, neutekla bych před ustaraným mladým policistou do toho malého knihkupectví na Île Saint-Louis a nikdy bych neobjevila knihu, díky níž se měl můj život změnit v úžasné dobrodružství. Ale pěkně popořádku.

Od Clauda bylo přinejmenším velmi ohleduplné, že se se mnou rozešel v neděli. V pondělky máme totiž v Le Temps des Cerises vždycky zavřeno. Je to jediný den, kdy mám volno, a vždycky podniknu něco hezkého. Zajdu si třeba na výstavu, strávím dlouhé hodiny ve svém oblíbeném obchodním domě Le Bon Marché, anebo se sejdu s Bernadette.

Bernadette je moje nejlepší kamarádka. Poznaly jsme se před osmi lety ve vlaku, když její malá dcerka Marie nečekaně zakopla a přistála mi v náručí. Při tom mi na pletené šaty krémové barvy vylila kelímek s kakaem. Skvrny se nikdy úplně nevypraly, ale na konci téhle velmi krátké jízdy vlakem z Avignonu do Paříže a po společném a nepříliš úspěšném pokusu vyčistit fleky pomocí vody a papírových kapesníčků na kymácejícím se záchodě ve vlaku se z nás staly téměř přítelkyně.

Bernadette je vším, čím já nejsem. Je těžké na ni udělat dojem, má neustále dobrou náladu, je velmi šikovná. Věci, které přijdou, přijímá s obdivuhodným klidem a snaží se z nich vymáčknout to nejlepší. Je to člověk, který několika větami urovná a zjednoduší věci, jež já občas považuji za příšerně zamotané.

„Aurélie, prosím tě,“ řekne pak a pobaveně na mě pohlédne svýma tmavě modrýma očima. „Proč si všechno tak strašně komplikuješ? Vždyť je to jednoduché.“

Bernadette bydlí na Île Saint-Louis a pracuje jako učitelka na école primaire, tedy základní škole, ale klidně by mohla být taky profesionální poradkyní pro lidi, kteří mají těžkopádné a komplikované myšlení.

Když se dívám na její bystrý, hezký obličejík, často si myslím, že je to jedna z mála žen, kterým opravdu sluší obyčejný drdol na hlavě. A když si světlé vlasy po ramena nechá rozpuštěné, muži se za ní otáčejí.

Má hlasitý, nakažlivý smích. A vždycky říká, co si myslí.

Což byl přesně ten důvod, proč jsem se s ní onoho pondělního rána nechtěla sejít. Bernadette totiž nedokázala Clauda vystát od samého počátku.

„Je to podivín,“ řekla mi, když jsem jí Clauda představila u skleničky vína. „Já takové týpky znám. Egocentrik. A neumí se ani zpříma podívat do očí.“

„Ale mně se do očí dívá,“ namítla jsem a zasmála jsem se.

„S tím šťastná nebudeš,“ trvala na svém.

Tehdy mi její úsudek připadal trochu uspěchaný, ale když jsem teď nabírala lžičkou kávu do skleněné konvice a pak zalila vařící vodou, musela jsem si přiznat, že Bernadette měla pravdu.

Poslala jsem jí SMS a několika kryptickými slovy jsem zrušila společný oběd. Pak jsem vypila kávu, oblékla si kabát, kolem krku omotala šálu, natáhla rukavice a vyšla vstříc chladnému pařížskému ránu.

Někdy vyjdete ven, protože potřebujete někam dojít. A někdy prostě jdete ven bez důvodu, abyste zkrátka jen tak šli, kráčeli dál a dál, až mlha prořídne, zoufalství vyprchá, nebo o něčem dostatečně popřemýšlíte.

Já jsem onoho rána žádný cíl neměla, v hlavě jsem měla podivné prázdno a bylo mi tak těžko u srdce, že jsem doslova cítila jeho váhu a dlaň jsem mimovolně tiskla k drsnému kabátu. Venku ještě nebylo moc lidí, a když jsem se blížila ke kamennému oblouku, který spojuje Rue de L’Ancienne-Comédie s Boulevard Saint-Germain, moje podpatky klapaly osaměle po staré dlažbě. Když jsem na téhle ulici sehnala před čtyřmi roky bydlení, překypovala jsem štěstím. Mám tuhle malou, živou čtvrť se spletitými cestami a uličkami, stánky se zeleninou, ústřicemi a květinami, kavárnami a obchůdky, která leží stranou velkého bulváru a táhne se až ke břehu Seiny, opravdu ráda. Bydlím ve třetím patře starého domu se sešlapaným schodištěm a bez výtahu, a když vyhlédnu z okna, vidím až k proslulé restauraci Procope, která zde stojí už několik století a je údajně zcela první kavárnou v Paříži. Zde se setkávali literáti a filozofové. Voltaire, Rousseau, Balzac, Hugo a Anatole France. Velká jména, jejichž duševní přítomnost způsobuje příjemné chvění většině hostů, kteří sedí uvnitř pod obřími lustry na červených kožených křeslech a jedí.

„Ty máš ale štěstí,“ nechala se slyšet Bernadette, když jsem jí představila svůj nový domov a na oslavu jsme si večer v Procope dopřávaly skutečně znamenitého coq au vin neboli kohouta na víně. „Když si uvědomím, kdo všechno tady před námi seděl… a ty bydlíš jen několik kroků odsud. To je skvělé.“

Nadšeně se rozhlížela, zatímco já jsem si na vidličku lhostejně napichovala kousek kohouta na víně, zamyšleně si ho prohlížela a přemýšlela o tom, zda náhodou nejsem kulturní barbar.

Upřímně musím přiznat, že mě mnohem víc než všichni ti vousatí myslitelé, kteří zde na papír zaznamenávali své náramně chytré myšlenky, fascinovala představa, že si lidi v Procope mohli dát úplně první zmrzlinu v celé Paříži. To by ale kamarádka nejspíš nepochopila.

Bernadettin byt totiž doslova přetéká knihami. Tísní se ve vysokých policích, které se táhnou od země až nad zárubně, povalují se na jídelních stolech, psacích stolech a nočních stolcích, a dokonce i v koupelně jsem k vlastnímu překvapení na stolečku vedle záchodu objevila několik kousků.

„Život bez knih si vůbec neumím představit,“ komentovala jednou svou vášeň Bernadette. Trochu zahanbeně jsem přikývla.

V podstatě čtu také. Ale většinou se mi do toho něco připlete. A když se můžu rozhodnout, zvolím nakonec raději delší procházku, anebo upeču meruňkový koláč, a právě ta fantastická vůně ze směsi mouky, másla, vanilky, vajec, ovoce a smetany, která pak prostupuje celým bytem, propůjčuje křídla mé fantazii a odvádí mě do říše snění.

Nejspíš za to může kovový štítek s vařečkou a dvěma růžemi, který stále ještě visí v kuchyni Le Temps des Cerises.

Když jsem se na základní škole učila číst a písmena se jedno po druhém spojovala do jednoho velkého, smysluplného celku, zastavila jsem se jednoho dne v tmavomodré školní uniformě před štítkem a rozluštila slova, která na něm stála:

„Přísně vzato je jen jeden druh knih, který zvětšuje štěstí na zemi – kuchařské knihy.“

Citát pocházel od jistého Josepha Conrada a ještě pořád si pamatuji, že jsem poměrně dlouho naprosto samozřejmě předpokládala, že tenhle člověk musí být nějaký známý německý kuchař. Tím víc mě překvapilo, když jsem později náhodou narazila na jeho novelu Srdce temnoty, kterou jsem si ze staré spřízněnosti dokonce koupila, ale nikdy nepřečetla.

Titul zněl v každém případě stejně pochmurně jako moje nálada onoho dne. Možná by teď byla vhodná chvíle na přečtení té novely, uvažovala jsem rozhořčeně. Jenže když jsem nešťastná, nečtu knihy. Když jsem nešťastná, sázím kytky.

Přinejmenším jsem si to v tu chvíli myslela, netušíc, že ještě dnes v noci budu lačně a nedočkavě obracet listy knihy, která mi takříkajíc přistála pod nosem. Že by náhoda? Dodnes si myslím, že to žádná náhoda nebyla.

Pozdravila jsem Philippa, číšníka z restaurace Procope, který mi přátelsky zamával přes sklo, lhostejně prošla kolem nasvícené výlohy malého klenotnictví Harem a zahnula na Boulevard Saint-Germain. Začalo pršet, auta mě míjela a zpod kol bezohledně stříkala voda. Já jsem si jen přitáhla šálu těsněji ke krku a sebejistě kráčela po bulváru.

Proč se musejí hrozné nebo deprimující věci stávat vždycky zrovna v listopadu? Listopad je pro mě jednoznačně nejvhodnějším adeptem na neštěstí. I výběr květin, které se v tuhle dobu dají sázet, je značně omezený.

Kopla jsem do prázdné plechovky od coca-coly. Ta se chvíli s řinčením kutálela po chodníku a nakonec zůstala stát na kanálu.

Un caillou bien rond qui coule, l’instant d’après, il est coulé… Bylo to jako v té neuvěřitelně smutné písničce od Anne Sylvestre, La chanson de toute seule, písničce o naprosté samotě – té o oblázcích, které nejprve chvíli poskakují a pak zmizí v Seině. Všichni mě opustili. Táta umřel, Claude se vypařil a já jsem sama jako nikdy předtím. Tu mi zazvonil mobilní telefon.

„Prosím,“ řekla jsem a málem jsem se zajíkla. Cítila jsem, jak se mi rozproudil adrenalin v těle při představě, že by to mohl být Claude.

„Co se děje, drahoušku?“ Bernadette šla jako vždy rovnou k věci.

Kousek ode mne zabrzdil taxikář tak prudce, až mu zapištěla kola, a troubil jako smyslů zbavený, protože mu nějaký cyklista nedal přednost. Znělo to apokalypticky.

„Proboha, co má být zase tohle?“ zaječela Bernadette do sluchátka, než jsem stačila cokoli říct. „Jsi v pořádku? Kde vězíš?“

„Někde na Boulevard Saint-Germain,“ odpověděla jsem žalostně a na chvíli jsem se postavila pod markýzu obchodu, který ve výloze vystavoval deštníky s rukojetí ukončenou kachní hlavou. Déšť mi kapal z mokrých vlasů a já jsem se utápěla v obrovské vlně sebelítosti.

„Někde na Boulevard Saint-Germain? A co děláš na Boulevard Saint-Germain, zatraceně? Psala jsi mi přece, že ti do toho něco vlezlo.“

„Claude je pryč,“ vyhrkla jsem a popotáhla jsem do telefonu.

„Jak to myslíš, že je pryč?“ Bernadettin hlas zněl jako vždy, když se jednalo o Clauda, o poznání netrpělivěji. „Snad se ten idiot zase nevypařil a neozývá se ti?“

Bohužel jsem Bernadette vyprávěla o Claudových sklonech k úniku před realitou, a jí to vůbec nepřipadalo legrační.

„Navždycky,“ zavzlykala jsem. „Opustil mě. Jsem strašně nešťastná.“

„To snad ne,“ řekla Bernadette a mně připadalo, jako by mě její hlas objal. „To snad ne, ty moje malá, nešťastná Aurélie. Co se stalo?“

„On… on… on si našel… jinou,“ vzlykala jsem dál. „Když jsem včera přišla domů, byly všechny jeho věci pryč a na stole byl… lístek a…“

„On ti to ani neřekl do očí? To je ale hajzl,“ skočila mi do řeči Bernadette a nasupeně nasála nozdrami vzduch. „Vždycky jsem ti říkala, že Claude je šmejd. Od začátku. Lístek. To je vážně vrchol. Ne, to je naprostá ubohost.“

„Bernadette, prosím tě.“

„Co je? Snad se toho idiota nezastáváš?“

Mlčky jsem zakroutila hlavou.

„Teď mě dobře poslouchej, drahoušku,“ pokračovala Bernadette a já jsem zavřela oči. Když začne Bernadette kázání větou ,Teď mě dobře poslouchej‘, je to obvykle začátek zásadních tvrzení, která jsou většinou pravdivá, avšak mnohdy nejsou k vydržení. „Co nejrychleji na toho ubožáka zapomeň. Samozřejmě se teď musíš cítit příšerně…“

„Naprosto příšerně,“ vzlykla jsem.

„Dobře, tak naprosto příšerně. Ale ten člověk se choval opravdu nestydatě a ty to v hloubi duše tak jako tak víš. Takže se teď zkus uklidnit. Všechno bude zase v pořádku. A já ti slibuji, že se už brzy seznámíš s nějakým fantastickým mužem, skutečně milým člověkem, který bude schopný ocenit tak báječnou ženu, jako jsi ty.“

„Bernadette,“ vzdychla jsem. Bernadette se to mluví. Vzala si opravdu milého muže, který snáší její fanatizmus ve vztahu k pravdě s neuvěřitelnou shovívavostí.

„Poslechni,“ ozvala se. „Sedni do taxíku a okamžitě jeď domů. Když tady všechno vyřídím, stavím se za tebou. A ber to s rezervou, prosím tě. Takové drama to zase není.“

Vzlykla jsem. Samozřejmě je od Bernadette milé, že za mnou chce přijít a utěšit mě. Přesto jsem měla nepříjemný pocit, že ona si pod útěchou představuje něco docela jiného než já. Nevěděla jsem, jestli mám chuť poslouchat celý večer pravdy o tom, proč je Claude největším idiotem na světě. Přece jenom jsme ještě včera tvořili pár a trocha soucitu by mi vážně přišla vhod.

A pak moje stará dobrá Bernadette přestřelila.

„Poslechni, Aurélie,“ ozvala se hlasem učitelky, která nestrpí žádný odpor. „Jsem ráda. Vážně, jsem moc ráda, že tě Claude opustil. Je to vážně velké štěstí, abych tak řekla. Protože ty by ses s ním nikdy nerozešla. Vím, že se ti to teď neposlouchá snadno, ale přesto to musím říct: To, že ten idiot konečně zmizel z tvého života, je pro mě důvod k oslavě.“

„Blahopřeji ti,“ namítla jsem o něco ostřeji, než jsem zamýšlela, a cítila jsem, jak ve mně najednou stoupá pocit neuvěřitelného vzteku, protože jsem podvědomě věděla, že kamarádka má v podstatě pravdu.

„Víš co, Bernadette? Klidně si už můžeš začít slavit, a jestli jsi toho v té své euforii vůbec schopná, dovol mi, abych byla aspoň pár dní smutná, jo? Nechej mě prostě být. Zkrátka mi dej pokoj.“

Zavěsila jsem, zhluboka jsem se nadechla a pak jsem mobilní telefon úplně vypnula.

Tak to je paráda, dokonce jsem se pohádala i s Bernadette. Déšť z markýzy stékal na zem a já jsem se zimomřivě krčila v rohu a přemýšlela, jestli vážně nebude lepší jet domů. Jenže představa, že se vrátím do prázdného bytu, mi naháněla strach. Nemám ani kočičku, která by na mě čekala a s vrněním se ke mně tiskla, když ji pohladím po kožíšku. „Podívej, Claude, nejsou roztomiloučká?“ zvolala jsem, když nám tehdy naše sousedka, madame Clémentová, ukazovala koťátka, která do sebe nemotorně narážela v proutěném koši.

Jenže Claude měl na kočky alergii a vlastně neměl vůbec rád zvířata.

„Nesnáším zvířata. Jenom ryby,“ oznámil mi po několika týdnech známosti. A vlastně jsem to musela tušit už tehdy. Šance, abych byla šťastná s člověkem, který má rád jen ryby, byla pro mě, Aurélii Bredinovou, v podstatě nulová.

Rozhodně jsem rozrazila dveře do obchůdku s deštníky a koupila si nebesky modrý s bílými puntíky a s rukojetí zakončenou kachní hlavou, která měla barvu jako karamelový bonbon.

Byla to nejdelší procházka mého života. Po chvíli se vytratily butiky a restaurace po obou stranách bulváru a nahradily je obchody s nábytkem a specializované prodejny s koupelnovým zařízením. Pak zmizely i ty a já jsem dál osaměle kráčela v dešti, míjela jsem kamenné fasády velkých domů pískové barvy, které mě dokázaly na chvíli rozptýlit a se stoickým klidem čelily mým neuspořádaným myšlenkám a pocitům.

Na konci bulváru, který se napojuje na Quai d‘ Orsay, jsem odbočila doprava a přešla Seinu směrem k Place de la Concorde. Obelisk uprostřed náměstí se tyčil k nebi jako temný ukazovák a mně připadalo, jako by ve své egyptské vznešenosti neměl vůbec nic společného se spoustou malých plechových aut, která jej hekticky míjela.

Když je člověk nešťastný, tak buď nevidí vůbec nic a celý svět ztrácí význam, nebo naopak vidí věci příliš ostře a jasně a všechno najednou dostává smysl. Dokonce naprosto banální věci, jako je semafor, který přeblikává z červené na zelenou, mohou rozhodnout o tom, jestli zamíříte doleva nebo doprava.

A tak jsem o několik minut později kráčela Tuilerijskými zahradami, smutná postavička pod puntíkovaným deštníkem, který se pomalu a s mírným stoupáním a klesáním pohyboval liduprázdným parkem, vyšel z něj směrem k Louvru, při soumraku kráčel po pravém břehu Seiny, minul ostrov Île de la Cité, prošel kolem katedrály Notre-Dame, doprovázen městskými lampami, které se postupně rozsvěcely, až se konečně zastavil na malém mostu Pont Louis-Philippe, který se klene přes Seinu na ostrov Île Saint-Louis.

Tmavě modré nebe zalehlo Paříž jako kousek sametu. Bylo chvíli před šestou, déšť postupně ustával a já jsem se trochu unaveně opírala o kamenné zábradlí starého mostu a zamyšleně hleděla na Seinu. Roztřesené obrazy svítilen se tetelily na tmavé vodní hladině – okouzlující a křehké jako vše, co je krásné.

Po osmi hodinách, tisících kroků a stovkách myšlenek jsem došla na tohle tiché místo. Tak dlouho mi trvalo, než jsem pochopila, že bezedný smutek, který se mi usadil na srdci jako olovo, se mě nezmocnil jen proto, že mě Claude opustil. Bylo mi dvaatřicet a nebylo to poprvé, kdy se mi rozbil vztah. Opouštěla jsem, byla jsem opouštěna, poznala jsem mnohem milejší muže, než byl podivín Claude.

Myslím, že to byl právě ten pocit, že nakonec nic netrvá věčně, že lidé, kteří mě ještě před chvílí drželi za ruku, navždy zmizí, že nejsem schopna se udržet na zemi a že mezi mnou a obrovským vesmírem není nic víc než nebesky modrý deštník s malými bílými puntíky.

To celou situaci nijak neusnadňovalo. Stála jsem sama na mostě, několik aut projelo kolem, vítr mi foukal vlasy do tváře a já jsem křečovitě svírala rukojeť deštníku ve tvaru kachní hlavy, jako by mi i ten chtěl uletět.

„Pomoc,“ zašeptala jsem tiše, mírně jsem se zapotácela a opřela se o kamenné zábradlí.

„Mademoiselle? Oh, mon Dieu, mademoiselle, to ne! Počkejte, arrêtez! Zadržte!“ Zaslechla jsem za sebou spěšné kroky a polekala jsem se.

Deštník mi vypadl z ruky, udělal půlobrat, odrazil se od zábradlí a pak se tichým, vířivým pohybem snášel dolů, dokud téměř neslyšně nedosedl střechou na hladinu.

Zmateně jsem se otočila a spatřila tmavé oči mladého policisty, který si mě ustaraně přeměřoval pohledem. „Je všechno v pořádku?“ vyptával se rozčíleně. Očividně mě považoval za sebevraha.

Přikývla jsem. „Samozřejmě. Všechno je v nejlepším pořádku.“ Přinutila jsem se k úsměvu. Policista nadzvedl obočí, jako by mi nevěřil.

„Nevěřím vám ani slovo, mademoiselle,“ namítl. „Už delší dobu vás pozoruji a podle toho, co jsem viděl, nevypadáte jako žena, u níž je všechno v nejlepším pořádku.“

Mlčela jsem a chvíli jsem sledovala deštník s bílými puntíky, který se kolébal na hladině Seiny. Policista se podíval stejným směrem.

„Je to pořád stejné,“ povzdechl si. „Vím moc dobře, jak to na těchhle mostech chodí. Nedávno jsme o něco dál vylovili z ledové vody dívku. Na poslední chvíli. Když se někdo dlouho zdržuje na mostě, můžu vzít jed na to, že je buď šíleně zamilovaný, nebo se chystá skočit do vody.“ Zavrtěl hlavou. „Nikdy jsem nepochopil, proč to zamilované a sebevrahy vždycky tak táhne k mostům.“

Ukončil svou úvahu a vrhl na mě nedůvěřivý pohled.

„Vypadáte docela zmateně, mademoiselle. Doufám, že se nechystáte udělat nějakou hloupost. Taková krásná žena. Na mostě.“

„Ale ne,“ ujišťovala jsem ho. „Kromě toho postávají na mostě i normální lidé. Prostě proto, že je krásné jen tak hledět na řeku.“

„Jenže vy máte strašně smutné oči,“ nevzdával se. „A před chvílí to vypadalo, jako byste chtěla z toho mostu skočit.“

„Takový nesmysl,“ bránila jsem se. „Jen se mi trochu zamotala hlava,“ dodala jsem spěšně a bezděčně jsem si sáhla na břicho.

„Oh, pardon. Excusez-moi, mademoiselle… madame. Pardon, omlouvám se, slečno… vlastně paní.“ Rozpačitě rozhodil rukama. „Netušil jsem, že… vous êtes… enceinte… jste těhotná? Ale to byste na sebe měla dávat větší pozor, smím-li to tak říct. Mohu vás doprovodit domů?“

Zavrtěla jsem hlavou a málem jsem vyprskla smíchy. Ne, těhotná tedy vážně nejsem.

Table of Contents

1