Věra Fojtová

ZRÁDNÁ FRANKOVKA

Vinařiská krimi

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Věra Fojtová 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7390-4

Frankovka je víno tmavě rubínové barvy.

Má širší vůni typickou pro červená vína.

Mladá vína jsou tvrdá, ale plné chuti.

Víno vyzrává do bohaté šíře.

Je vhodné do archivu a má příjemnou drsnost.

(Encyklopedie českého a moravského vína)

Kdykoli piji víno, starosti usínají?

Byla noc. Jedna z těch dlouhých nocí druhé poloviny měsíce listopadu, kdy jiskřivé nebe tiskne pod sebe k zemi chlad, často až k bodu mrazu, a světlo se jen pomalu posouvá do dne, aby v nížinách teprve k poledni zvedlo dusivou inverzi a podzimní slunce tak mohlo prozářit holé větve se zbytky už zčernalého listí. Stromy pak připomínaly děravé, prohořelé lampiony.

Ale teď bylo k ránu ještě daleko.

On spal. Byla přece noc a všichni slušní lidé, jejichž svědomí je čisté a tělo unavené smysluplnou a poctivou prací, spali spánkem spravedlivých, aby mohli zčerstva ráno – hupky hupky zvesela a plni optimismu – vyskočit rovnýma nohama přímo do nového dne.

Jeho spánek však takový nebyl. Jeho spánek nebyl spravedlivý, uklidňující a odpočinkový. Nemohl být. A ačkoli jeho svědomí nebylo obtíženo hroznem viny, nebyl ani znaven prací. Tedy alespoň dočasně.

Hůř, byl opilý červeným vínem, loňskou frankovkou. Ta letošní v mnoha případech teprve ležela na stopkách, aby se náležitě uvolnila svíravá trpkost třísloviny, která je pro červené charakteristická a nezbytná.

Vlastně nebylo důležité, jakým druhem si opici přivodil, neboť kdykoli to člověk s pitím vína přežene a neudrží si určitou přijatelnou hladinu, nepovznese se, ale padne. A tak byl jeho spánek těžký a tupý, podobný ponoru pod hladinu kalné a páchnoucí vody.

Víno není vinno, že se lidi opíjejí, brachu, řekli naši moudří předkové už před mnoha sty lety.

Buď jejich moudrost neznal, anebo jí nedbal. Ať už tak či tak, proto teď ležel přes postel polooblečený, s ústy ochable otevřenými ležel na zádech, jako by ho někdo odhodil, či pohodil, nebo v nerovné potyčce povalil.

Víno může mít sílu zápasníka a potom porazí i chlapa s velkým Ch.

Bylo skoro jedno, jakým způsobem se ocitl v této téměř tragikomicky zranitelné poloze. Svalil se sám poté, co se po paměti dopotácel, naštěstí liduprázdnou noční dědinou, až k domu. Ale vyhráno ještě zdaleka neměl. Dlouho musel hledat otvor pro klíč, tu mizernou mrňavě úzkou skulinu, skrze kterou se odemykají dveře.

Tiše klel, mumlal si pod několikadenním strništěm nadávky, o nichž ani netušil, že je zná, a když se konečně do zámku trefil a vchodové dveře se otevřely, pocítil nejen neskonalou úlevu, ale i únavu. Jako by zdolal nejvyšší horu světa. Ale zdolat sám sebe je někdy mnohem těžší.

Mohl aspoň přestat klít, vklouzl rychle dovnitř a ve tmě se o ně zády opřel tak pevně, až se mu klika bolestivě zaryla do zad.

Necítil bolest. Možná si teprve druhý den nahmátne bolavé místo pod kůží a bude přemítat, odkud se tam vzalo.

Druhý den si bude s hlavou tupou a žaludkem na vodě vyčítat přestupky předešlého dne a každý hlt vína navíc, kdy vědomě a s jistou dávkou zarputilosti překonal záklopku, která se varovně uzavírala, bude slibovat sám sobě polepšení, dostatek prozíravosti a zapřísahat se, byť ochablým, ale zdravým rozumem, že je s pitím konec a žádný další chlast už nebude.

Pokud se ovšem nechce vědomě zničit. Ledviny, játra, mozek, to všechno bylo v sázce. Netušil, jak je to s ním, nepřemýšlel o tom a vlastně ani nechtěl. Ocitl se v natolik bezvýchodně trapné situaci, že potřeboval pouze tupé zapomnění. Aspoň na chvíli, na pár hodin.

Všechna dobrá předsevzetí však mívají neproduktivní život jepičí a budou platit jen do pozdního odpoledne krátkého listopadového dne.

Do chvíle, než se s časným soumrakem rozlije v jeho duši znovu jed sebelítosti, té zrádné bažiny, v níž se i zdravý rozum utopí.

Po příchodu domů však z toho necítil nic, jenom touhu najít si svůj kout, zalehnout a spát.

Ach ano, víno je vrtkavé a zrádné. Vrtošivé jako ženská. A na dně skleničky se pravda těžko hledá.

I když platí i po letech, že ve víně je pravda, zatím však nikdo neřekl, v které láhvi konkrétně.

Není nad člověčí mudrosloví. Zní dobře a skoro nic nestojí.

Ale byla noc a bůh vína Dionýsos se smál.

Ke smíchu měl důvod hned dvakrát. Kdysi jeho otec, vládce Olympu Zeus, svedl dceru thébského krále, kněžku Semélé. Avšak žárlivá Diova manželka Héra způsobila, že jeden z Diových blesků usmrtil Semélé v šestém měsíci těhotenství. Rozzlobený a nešťastný Zeus však vyprostil z mrtvého již těla nenarozené milenčino dítě a zašil si jej do stehna, kde plod donosil.

Dítě pak dostalo jméno Dionýsos, dvakrát narozený.

To byl první důvod, proč se mohl smát.

A ten druhý? Významnou roli v uctívání boha Dionýsa hrály ženy. Při jejich obřadech nesměl být přítomen žádný muž. Kromě boha. Jejich nevázaná zběsilost představovala širokou stupnici od zběsilosti milostné přes věšteckou až po zuřivou. A jejich rituální orgie zahrnovaly víno, hudbu a tanec.

Víno, ženy a zpěv. To všechno k sobě patří ode dávna.

Ale osamělost a víno, stejně jako smutek či beznaděj k vínu nepatří. A pravda? O čem? Jaká pravda…

Byla noc a toulavé kočky měly pré.

Toulavá kočka Julie

Julie Mrázová vyšla právě v té listopadové noci z dědiny. Držela se okraje silnice, ačkoli ta byla v tuto pozdní hodinu provozu prostá, a pomalu stoupala nahoru k temným sklepům před sebou. Měsíc svítící seshora, pokud se mu aspoň chvílemi podařilo proklouznout mezi mraky, z nich na obzoru vytvářel jakousi tmavou a skoro strašidelnou kulisu, z níž vystupovaly ostře ohraničené siluety špičatých střech a tu a tam i skoro varovně vztyčené prsty ojediněle se tyčících, většinou nefunkčních komínů.

Cíl její cesty byl daný předem, nebylo třeba složitě bloudit a cosi pohledávat, ale Julie se loudala pomalu, jako by chtěla oddálit okamžik, kdy dojde až na konec svého nočního putování.

Bylo nadmíru jasné, že svého Romea nehledá, to by se nocí pomalu neloudala, ale hnala by se jí dychtivě jako jarní vítr, plná milostného očekávání. Až sevře svého miláčka do náruče a vzlétne s ním do nadpozemských výšin.

Ostatně, té literární bledničkové a nešťastné Julii se nepodobala ani vzdáleně.

Říkali jí převážně Julčo nebo Juldo a nebyla křehká po duši, dokonce ani po těle, právě naopak. Ani kdysi hnědé vlasy obarvené na blond jí nedokázaly dodat patřičné něžnosti ani půvabu ženství.

Také stačilo, aby otevřela ústa, a okolí mělo jasno.

Často mluvila jako dlaždič a leckterý drsný chlap byl vedle ní za slušňáka. Byla poměrně vysoká a možná by mohla být i dobře stavěná, kdyby o sebe trochu dbala, ale kila navíc se jí začala přelévat do neforemných jelit tukových polštářů na břiše, v pase a na zádech, viditelných zvláště tehdy, kdy si na sebe vzala něco upnutého, sexy.

Mohla ze své tělesné konstrukce i ledaco vytěžit, ale nevěděla nic o „madlech lásky“, která někteří muži preferují. A bylo jí to stejně jedno, jejich věc.

Měla jednu zásadu: chceš, tak ber, dokud nabízím a jsem ochotna dát, a když nemáš zájem, tak odprejskni, odval se a nezacláněj, vole.

A z toho postoje se dalo i soudit, že nebyla ani zranitelně naivní.

I věkem byla té Julii na hony vzdálená, neboť jí bylo podle rodného listu pár let přes třicet, avšak jistými zkušenostmi přes sto roků. Ale tento údaj se v dokladu o narození naštěstí neuváděl.

Tato Julie věděla přesně, co chce, že to, co chce, i dostane, a nějaká pobouchaná romantika, která dělá z lidí jenom nesvéprávné pitomce jí byla šumafuk. Zkrátka šumák.

Nikomu se nemusela zpovídat, byla svou paní, nikomu nemusela být vděčná a ledaco si proto mohla dovolit. Žila už pár let sama v domku po rodičích, který se už tak trochu rozpadal a držel pohromadě snad jen silou vůle, možná jenom z úcty k tomu, kdo ji kdysi postavil. Ale důležité pro ni bylo, že pořád nesl jakous takous střechu nad její hlavou.

A taky byla sirotek, jak už vyplývá z předešlého. Fotr se uchlastal dost pozdě na to, aby na něj mohla vzpomínat v dobrém, a matka se až po jeho smrti dodatečně předčasně utrápila.

Julča jí měla ještě po letech za zlé, že se od něj nechala celý život buzerovat a mlátit jako žito a nedokázala zvednout nohu a nakopat toho starého ožralu jednoduše do řiti.

Z těchto důvodů byl její postoj k chlapům jasný a daný už od útlého dětství. Ji tak jednoduše na kolena nedostanou. Ona věděla už dávno, že cestou, kterou jí vyšlapala matka, chodit světem nebude.

Důkazem toho, že ze svého rozhodnutí nehodlala nic slevit, byl i ten starý pitomec, jak nejen pro sebe v duchu – ale i v blízkém okruhu svých známých nahlas – titulovala uznávaného vinaře Karla Jílka. Navíc jeho žena Božena Jílková, jak se dalo předpokládat, zatím doma chrupala ve sladké nevědomosti, ačkoli celá dědina se zlomyslně bavila už pár měsíců tím, jak se Jílek na šedesátiletá kolena rozdováděl.

Krátce řečeno, úplně zblbnul a rozum mu spadl do gatí.

Tak ten starý pitomec ji právě teď netrpělivě očekával. Zatímco on netrpělivě, Julie byla naopak přesvědčena, že není zas tak o co stát. Jenže momentální nepříznivá situace si oběti vyžadovala.

Nevědomost hříchu nečiní, a tak Božena spala spánkem spravedlivých, zatímco její Jílek už nejméně hodinu čekal v bezpečí jednoho ze svých vinných sklepů na svoji pozdní múzu Julii.

A spokojeně popíjel mladé víno, aby si ukrátil čas.

Převaloval jej v ústech, pomlaskával, oči upřené nahoru k cihlovému stropu, na němž bylo přilepeno několik zelenou patinou pokrytých mincí, které do těch míst lepili náhodní návštěvníci v naději, že se jednou vrátí.

Vinař hodnotil letošní víno. Bylo ještě trochu divoké, neučesané a rozčepýřené jako malé ptáče. Jako dívenka, která se pozvolna mění z dítěte v pořádnou ženskou a k tomu zásadnímu přerodu potřebuje svůj nezbytný čas.

Vinař Karel Jílek však měl i další důvod ke spokojenosti. Julii, jejíž příchod teď s dychtivostí očekával. Sám byl překvapený a zaskočený, s jakou intenzitou prožíval tento poněkud už nečekaný a velice zvláštní a podivný vztah. Ze strany své i Juliiny.

Ale vědomě raději moc nehloubal ani nad Julií a už vůbec ne nad sebou, nehodlal si ošklivit ani minutu.

Kdyby ovšem znal všechny okolnosti Juliina zájmu o svou osobu, nejspíš by se jako paša netvářil.

S ješitností sobě vlastní nepřipouštěl, že by tomu mohlo být i jinak, než že je prostě chlap, který má v sobě pořád dost potřeb a mužné síly, a také jiných prostředků, aby si dovolil mít mladou milenku.

Tedy mladá byla jenom v porovnání s jeho věkem. Nemuselo však pršet, stačilo, že kape…

Polehčující okolností pro něj bylo i to, že jeho Božena už také nebyla taková jako kdysi. Bývala štíhlá a ohebná, protancovala a prozpívala kdejakou noc a o hodech se v kole dokázala vrtět jako větrný vír.

Kde ty loňské sněhy jsou…

Baby stárnou rychleji, než by si člověk přál, připouštěl zasmušile, když pozoroval, jak jeho žena, poté co přešla přes svůj babský přechod, zlenivěla a ztloustla, motá se jenom kolem vnuků a on, odstavený na vedlejší rezivějící kolej, která už nikam nevede, než snad někam do opravny či mezi staré harampádí, neznamená skoro nic.

Tedy až na ten fakt dostatečného a pravidelného přísunu finančních prostředků, aby se mohlo dětem a potom jejich dětem tak trochu přilepšit.

Tak proč by z toho všeho nemohl užít něčeho pro sebe? Vždyť to přece byla jeho zásluha, že se jim dařilo dobře. To on se trmácel po vinohradech od časného jara do zimy, stříhal, vázal, stříkal proti chorobám a vylamoval.

Vinohrady vyžadovaly nekonečnou práci celý rok.

Ale když potřeboval pomoc, protože mu také občas docházely síly, najednou nebylo široko daleko nikoho.

Neotravuj pořád, co po nich chceš, říkávala Božena, kdosi je na tebe tak určitě zvědavý, každý už má svoje starosti a povinnosti.

Už si ani nevzpomínal, odkdy měl pocit, že jejich potřeby a povinnosti jsou v mateřských očích jeho ženy Boženy důležitější a větší než ty jeho. Tak nějak asi jak šel čas.

Až teprve při vinobraní se sjela celá rodina, neboť to bývala ohromná legrace, taková malá slavnost.

První burčák z ranného iršaje tekl proudem a dobrého jídla byly hromady. To se jeho žena jaksepatří vytáhla.

Při sběru hroznů mohli svoje povinnosti odsunout stranou a bez remcání přijeli, ale vyčítat jim nic nemohl, ostatně každá ruka byla dobrá. Sám by úrodu nesklidil, musel si najímat i lidi z dědiny.

Ale při následném zpracování hroznů zůstával zase sám. A pokud bylo potřeba rukou navíc, obstaral si zase pár brigádníků. Převážně z těch jinak nefachčenků, kteří si potřebovali ke svým sociálním dávkám něco přivydělat, aby měli na útratu v hospodě.

Někde v hloubi své stárnoucí duše si byl vědom i toho, že v milostné hře s Julií nezabírá podstatné místo jenom neopakovatelné a zralé kouzlo jeho osobnosti, takový trouba zas nebyl.

Občas si v životě nějakou tu krátkou a nezávaznou „bokovku“ dovolil, ale to byl mnohem mladší a většinou šlo o takzvané jednorázovky, které vyplynuly z vinného opojení a stejně tak rychle i vyprchaly. Ale teď, vědom si pokročilejšího věku, byl v tomto ohledu i ochotný „pustit chlup“, neboť velice dobře věděl, že nic není zadarmo.

Ale netušil, anebo nechtěl vědět jednu mnoha staletími prověřenou pravdu, která se jimi táhla jako červená nit.

A ta zní: noc a láska a víno ti nemohou rozumně radit.

Na druhou stranu ani žádnou radu nepotřeboval.

On jenom chtěl. Potřeboval mít svoje malé tajemství, kousek radosti jenom pro sebe. Tou radostí byla právě Julie. A to muselo stačit.

A zatím tomu tak bylo.

Table of Contents

Kdykoli piji víno, starosti usínají?

Toulavá kočka Julie