Tina Scandi

SLADKÁ MUKA

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

©Tina Scandi 2014

© 2014 by Bastei Lübbe AG, Köln

Translation © Marek Pavka, 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7486-4

Než měla započít své působení v jedné z nejlepších advokátních kanceláří, chtěla absolventka práv Manon Bernardiová ještě něco zažít. Nabídka starat se několik týdnů o přepychovou prázdninovou vilu na Korsice proto přišla jako na zavolanou.

Její očekávání nebyla zklamána. Namísto práce ve vile se jí věnoval přitažlivý majitel, pařížský vydavatel Claude Martel. Již brzy se mezi nimi vyvinul vášnivý vztah.

Manon si vychutnávala intimní dobrodružství, které však vyrušil příjezd geniálního, ale věčně opilého spisovatele Jérôma Duranda. A kromě toho se ještě objevila Claudova atraktivní bývalá snoubenka Vanina…

Fronta před bezpečnostní kontrolou v západním terminálu letiště Paříž Orly byla dlouhá. Potlačila jsem netrpělivé sténání. To pozemní personál zase stávkuje? Ve Francii je možné všechno a stávky tu patří k dennímu pořádku. Mé letadlo směřující do Ajaccia na Korsice startovalo za pouhých dvacet minut. Pomyslela jsem si, že to asi nestihnu.

Fronta se posunovala jen pomalu. Pokoušela jsem se na to dívat lhostejně. Vlastně bylo jedno, kdy na ostrov přiletím. Nikdo mě tam nečekal. Kdesi v mé hlavě se rozsvítilo červené světlo. Co mi chtělo říct? Láhev s vodou jsem měla v batohu, ale…

Polilo mě horko, když jsem si vzpomněla na vibrátor, který jsem dopoledne koupila v centru Paříže.

Poprvé v životě jsem byla v sexshopu – s rozpaky a rozbušeným srdcem. Já, doktorka práv Manon Bernardiová, jsem v takovém obchodě neměla co pohledávat. Nebo snad ano? Každopádně mě tam nepřivedla jen zvědavost, nýbrž i touha konečně udělat něco ztřeštěného.

Když jsem ale potom viděla, jak si zákaznice se zájmem prohlížejí vystavené sexuální hračky, ztratila jsem zábrany, uvolnila se a koupila jeden skvěle tvarovaný vibrátor. Zkusmo jsem ho zapnula. Byl velmi tichý a vibrace byly velmi silné. Plaisir de luxe, řekla prodavačka a mrkla na mě, když jsem jí podala kreditní kartu.

Sedmdesát euro byla velká cena, a to i za takový kus. Ale proč si nedopřát trochu luxusu? Musela jsem přiznat, že jen při pohledu na něj se ve mně probudily zvláštní pocity.

Ale jelikož jsem následující týdny měla strávit v osamění korsických hor, připadalo mi to nejen přiměřené, ale i smysluplné – vždyť jsem se chtěla uvolnit.

Nyní jsem svou lehkomyslnost proklínala, protože hrozilo, že z toho bude fiasko. Nervózně jsem polkla. Může se něco takového vůbec převážet v příručním zavazadle? Měla jsem si to zjistit. Ale hlavně – co se objeví na obrazovce? Co když si bezpečnostní úředník bude myslet, že to je bomba, a já to budu muset vytáhnout? Takřka s odporem jsem se posunovala ve frontě. Výtečně upravená blondýna jen několik metrů přede mnou musela zapnout svůj notebook. Takže jsem ještě měla trochu času.

Mám vystoupit z řady a hodit ten trapný předmět do koše? Sedmdesát euro! To bylo moc. Ty jsem nemohla jen tak zahodit. Stále jsem musela myslet na to, že by si s tím potom mohl užívat někdo jiný. Za mé peníze!

Zvítězila má šetrnost. Když už jsem vydala tolik peněz za osamělé sexuální hrátky, chtěla jsem z toho také něco mít. Takže jsem musela zatnout zuby.

Ještě dva lidé a jsem na řadě. Srdce mi divoce bušilo. Zdánlivě nezúčastněně jsem se ohlédla – a spatřila vážnou tvář jednoho atraktivního muže. V jeho tyrkysových očích byla jistá zvídavost. Nebo jsem si to jenom namlouvala.

Och, Bože, všechno uvidí, byla má další myšlenka. Kéž bych se tak mohla do země propadnout.

„Tak dělejte!“ řekl ten muž hlubokým barytonem a lehce do mě strčil. Jaká drzost! Na místě, kde se mě dotkl, jsem pocítila mravenčení.

„Jen klid,“ odvětila jsem francouzsky a zvedla bradu. Vyrostla jsem v dvojjazyčném, vlastně trojjazyčném prostředí.

Můj otec, pravý Korsičan, který se tak jako Napoleon narodil v Ajacciu, se mnou vždy mluvil francouzsky a korsicky. Máma zas německy, protože byla z Mnichova. Oba už byli mrtví a chyběli mi víc, než jsem si přiznala. Vzpomínky na ně měly místo v mém srdci. Občas jsem si nějakou vybavila, ale vždy to bolelo.

Postavila jsem svou tašku na pás a hodinky, klíče od bytu a mobil dala do košíčku.

Muž, který hleděl na obrazovku, byl mladý. Krátce na mě pohlédl, přivřel oči a usmál se. Viděl něco? A jak si ten obrys vyložil?

Celá jsem zrudla a byla jsem přesvědčená o tom, že všichni hledí na mě a říkají si: „Jen se na ni podívejte! Asi to má zapotřebí!“ Potom jsem musela zapnout svůj laptop. Byla jsem tak zmatená, že jsem hned nezmáčkla tu správnou klávesu.

„Není vám dobře?“ pobaveným tónem se zeptal muž za mnou. Neodpověděla jsem, rychle jsem shrábla své věci a klidila se.

Musela jsem do odletové haly číslo čtyři. Odtud startovalo letadlo Air Corsica na Ostrov krásy, jak ho hrdě nazývají Korsičané. Posadila jsem se na jednu sedačku a byla ráda, že jsem zachránila svou hračku a nemusela se jí zbavit. Abych se rozptýlila, vytáhla jsem z kapsy čtečku a začala číst román, který jsem rozečetla už po cestě z Mnichova do Paříže.

Byl to milostný příběh s odvážnými erotickými scénami. Napjatě jsem se zahloubala do setkání jednoho policisty s řidičkou, která na dálnici jela příliš rychle. Vzal ji s sebou na služebnu a tam ji zavřel do cely. Přes mříže ho začala svádět.

Když vytřeštěnýma očima viděla, jak mu ztopořilo přirození, ohlásili můj let. Strčila jsem čtečku do kapsy a vyskočila.

Korsiko, jsem tvá!

*

Chvíli to trvalo, než se tlačenice u brány uvolnila. Pak jsem vstoupila do letadla a našla své místo, které bylo uprostřed letadla, jak mi ukázal hezký stevard. Ano, to bylo ono. Hodila jsem blůzu do úložného prostoru nad sebou a ještě jednou pohlédla na letenku.

„To je teda,“ řekl muž, který do mě předtím drcl. Při pohledu na něj se mi zatajil dech. Ještě to tak. Mlčky jsem kývla na své místo u okna. Vstal, aby mě pustil. Můj soused na nejbližší hodinu a půl byl vysoký, ale ne mohutný. Rozbušilo se mi srdce.

„Prosím, madam,“ řekl a pokynul mi rukou, neustoupil však o jediný coul. Protože za mnou čekali další cestující, nezbývalo mi nic jiného, než se prodrat kolem něho. Není to tak nepříjemné, pomyslela jsem si. Jeho parfém byl tak intenzivní, že se mi rozšířily nosní dírky.

Jeho pleť byla lehce snědá a linula se z ní dřevitá vůně. Měl na sobě tenký plátěný oblek a šeříkově zbarvenou košili bez kravaty.

„Děkuji.“ Posadila jsem se a na poslední chvíli si odpustila hloupou otázku, jestli i on letí do Ajaccia. Nic neříkal. Hleděl z okna, ačkoli tam nic nemohl vidět.

Konečně se stroj pohnul. Zatímco nám vysvětlovali bezpečnostní opatření, několikrát jsem se odvážila na něho pohlédnout. Odhadovala jsem, že mu je něco kolem pětatřiceti. Tvářil se lhostejně. Nedalo se rozeznat, zda sleduje letuščin výklad. Jeho nos byl úzký a možná trochu příliš dlouhý. Husté a lehce zvlněné vlasy měl dokonale ostříhané. Měl hezká, velmi mužská ústa a výraznou bradu. Působil jako bojovník. A přesto byl elegantní. Elegantní bojovník, pomyslela jsem si.

Kapitán ohlásil start a o něco později už jsme se vznášeli na azurové obloze. Když jsem zjistila, že se svým sousedem si asi moc nepovykládám, potáhla jsem si za lem svých letních šatů a znovu sáhla po čtečce. Ale kupodivu jsem v blízkosti toho muže nedokázala číst tak uvolněně jako předtím v odletové hale.

Jeho přítomnost mě zneklidňovala. Stimuloval mou fantazii a v hlavě mi vznikaly neuvěřitelné obrazy. Před očima jsem měla samé nestoudnosti. Fantazie je skvělá věc. V realitě existuje příliš mnoho překážek.

Měl zavřené oči. Tak nějak mi připadal povědomý, ale netušila jsem, odkud. Že by z nějakého francouzského časopisu? Ale copak by potom letěl v turistické třídě? Na co asi myslí? Překoná jeho úd můj umělý penis? Vtom otevřel oči a zkoumavě na mě pohlédl. Pane Bože, on mi čte myšlenky?! Cítila jsem se přistižená při činu. Tak dlouho jsem hleděla z okna, až jsem se poněkud uklidnila.

Jak ráda bych se o něm něco dozvěděla. Měla jsem s ním začít klábosit o Korsice? Nechala jsem se ukolébat monotónním hlukem motorů a představovala si, jak se jeho tvář přiblíží k mé. Jak mě líbá a zkoumá jazykem. Opět se mi vybavovaly obrazy.

Když jsem se probrala, už jsme klesali k Ajacciu. Nalevo mě zdravila Scandola, jedinečná přírodní rezervace, kam člověk nesmí vstoupit. Moře se blížilo a svůdně se třpytilo. O několik minut později jsme dosedli na letiště Campo dell´Oro a pak zastavili. Můj mlčenlivý soused chvatně vstal a jako jeden z prvních opustil letadlo. Zřejmě měl naspěch.

Adieu, Monsieur! Povzdechla jsem si a čekala, než vystoupí většina cestujících. Teprve pak jsem šla ven.

*

V jedné půjčovně před letištěm jsem si půjčila auto. Měla jsem ho objednané dopředu. Jako mladá právnička jsem neměla moc vysoký plat, a tak jsem se snažila šetřit. Z letiště jsem jela do města a brzy jsem se ocitla na Cours Napoleon, hlavní třídě, která byla vždy ucpaná.

Potom jsem dorazila k nemocnici Misericorde. Teta Juliette se rozplakala radostí, když mě viděla. „Ma petite Manon,“ řekla a objala mě.

Za dva nebo tři dny měla dostat nový kloub. Měla jít na operaci už dávno, ale měla strach, a tak ji stále odsunovala. A na podzim byla na řadě druhá strana.

Vzala jsem klíče od vily, která se nacházela v horách jižně od zálivu. Juliette mi dala pokyny a rady a zapřísahala mě, abych jí hned zavolala, kdyby se objevil nějaký problém. „Hlavně se musíš starat o slepice. Ráno je vypustit a večer zavřít kurník, ať tam nevleze kuna. Jestli nesníš všechna vejce, dej je pošťákovi, bude rád.“

Ještě hodinu jsem se tam zdržela, načež jsem se vydala na cestu. Nervózně jsem projížděla uličkami města a oddechla jsem, až když jsem po Route Nationale zamířila na jih. Potom jsem odbočila na pobřežní silnici. Ten kraj jsem znala. Trávila jsem tam dětství a mládí. Bylo tam několik nových domů, ale o nějakém stavebním boomu se mluvit nedalo.

Jako malá holka jsem často bývala s otcem ve vile, když jsme byli u jeho sestry Juliette, která tam už třicet let pracovala jako správcová.

Ta přepychová rezidence patřila pařížské rodině Martelových, jež vlastnila mnoho firem, například jedno nakladatelství. To bylo před krachem, když jeho šéfredaktor podepsal smlouvu s dosud neznámým autorem Jérômem Durandem. Durandův debut „Voyeur“ se ve Francii stal událostí roku. Byl vysoko na žebříčcích bestsellerů a po něm následovaly další čtyři knihy. Všechny romány byly přeloženy do mnoha jazyků a prodávaly se po celém světě. První tři již byly zfilmovány. Nakladatelství a autor zbohatli. Tak mi to aspoň vyprávěla teta.

Byla při tom vždycky rozrušená. Pousmála jsem se. Za Porticciem jsem na pobřežní silnici zpomalila. Kdosi jel těsně za mnou, ale nenechala jsem se vyvést z míry, pak jsem dala blinkr a sjela na soukromou cestu. Po ní jsem jela krokem. Když jsem dorazila k usedlosti, k mému údivu se otevřela široká železná brána.

Jela jsem dál. Kolem stály rozkvetlé oleandry. Po několika stech metrech jsem najela na šotolinovou cestu. Nalevo a napravo se ve větru kymácely duby cesmínové a korkové. Mezi nimi jsem viděla stříbřité listy divokých olivovníků. K nebi se tyčily cedry. Při mé poslední návštěvě ty stromy ještě nebyly tak vysoké.

Jak dlouho to bylo? Deset let? Dvanáct let? Už jsem to přesně nevěděla, ale vzpomínala jsem si, že v tom věku bych raději podnikala něco jiného, než byl pobyt na tomto odlehlém místě.

Pak přišla zatáčka doprava a potom jsem spatřila tu patrovou vilu. Byla postavená z kamene, v korsickém stylu, klasicky strohém a poněkud chladném a byla obklopena rozlehlými pozemky. Juliette tvrdila, že to je více než dvacet hektarů. Vedle domu stály dva ořechy a eukalypt, na druhé straně jedna vysoká pinie, jejíž vějířovitá koruna vrhala spoustu stínu. O něco dál rostly pomeranče a vavříny. A vydržela tam i hezká mimóza před přístavkem. Ta však kvetla až v zimě.

Před vchodem do hlavní budovy stál tmavý vůz. Přední okna byla otevřená. Což mohlo znamenat jen to, že někdo je vevnitř.

Nechápala jsem to a udiveně jsem zavrtěla hlavou. Tím se všechno měnilo. Proč mi o tom Juliette nic neřekla? Nepřijela jsem přece proto, abych tu pracovala namísto ní. Nejistě jsem si vytáhla sluneční brýle na čelo. Tak to přece nebylo domluvené. Měla jsem tam být jen proto, aby to po její nepřítomnost vypadalo, že dům je obydlený.

Zaparkovala jsem vedle černého SUV a váhavě vysedla. Nedůvěřivě jsem pohlédla na vchodový portál. Přestože jsem měla klíče, raději jsem zaklepala. Nic. Ještě jednou jsem zaklepala. Uslyšela jsem rychlé kroky. Levé křídlo dveří se otevřelo.

Vytřeštila jsem oči a zalapala po dechu. Jako na nějaké znamení mi i sluneční brýle sklouzly z čela na nos a nyní jsem je měla nakřivo. Hned jsem to opravila a pokusila se o přátelský úsměv.

„Dobrý den!“ řekl ten mlčenlivý muž z letadla, který byl stejně překvapený jako já. Hned v následujícím okamžiku mu pobaveně zajiskřilo v očích. „To je ale náhodička! Před chvílí jsme se seznámili a teď se setkáváme znovu. Vy musíte být neteř madam Juliette.“

Jen klid, Manon, ukaž, že máš situaci pod kontrolou. Hlavně neříkej: „Svět je malý,“ nebo „Kdo by to byl řekl?“

Lehce pozvedl obočí. „Jsem Claude Martel.“ Podal mi ruku. Chvíli ji pevně držel, zatímco si mě prohlížel. To, zda se mu líbím, neřekl.

„Moje teta mi neřekla, že tu budete.“ Znělo to hodně nejistě.

„Ani jsem nechtěl přijet. Ale teď jsem tady a pár dnů zůstanu…, samozřejmě s vaším dovolením.“

Utahoval si ze mě. Pokoušela jsem se to brát s grácií. „Když tu budete, pak je můj pobyt přebytečný.“

„Ale kde, zůstaňte! A jestli nemáte nic lepšího na práci, můžete mi dělat společnost. Například dnes večer. Nakoupil jsem a můžeme si uvařit něco dobrého. Samotnému mi tolik nechutná. Takže v sedm se podává aperitiv!“

Spíš to byl příkaz než otázka. Musela jsem přijít. Předstírala jsem, že musím přemýšlet. „Dobrá,“ řekla jsem potom. „Ale nejdřív se ubytuju v apartmá mé tety.“

Přišel ke kufru mého auta z půjčovny, vzal zavazadla a přinesl je před dveře sousedního domu, kde byl byt Juliette.

„Takže přijdete?“ zeptal se. Stál tam široce rozkročený a působil dominantně. Zkoumavě vyčkával na mou reakci.

„Myslím, že ano,“ odvětila jsem.

„Vítejte na panství Vaccilone.“ Šibalsky se usmál a zase zmizel vevnitř.

Table of Contents

Povídka