Stella Marcus

NEBEZPEČNÉ HRY

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Stella Marcus 2014

© 2014 by Bastei Lübbe AG, Köln

Translation © Marek Pavka, 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7488-8

Isabell Millerová měla jeden velký sen. Chtěla se stát zpěvačkou. Na studium si vydělávala jako číšnice v jednom přepychovém hotelovém baru, kde se noc co noc konaly oslavy, jichž se účastnily celebrity. Jenže Isabell zajímal jenom charismatický pianista Leon, který neovládal pouze hru na klavír…

Už dvě hodiny jsem přemýšlela o tom rozhovoru. Jenže to nepomáhalo. Pokaždé jsem znovu uslyšela: „Ano, samozřejmě, můžu začít o dva týdny dřív. Ne, není to problém. Děkuji, mějte se.“ Co jsem si vlastně myslela? Musela jsem zkoušet na absolventský koncert na konci semestru. A čekaly mě i státnice. Vůbec jsem nevěděla, jak to zvládnu. Přesto jsem po jednom jediném telefonátu dorazila do čtyřhvězdičkového hotelu Caspari s výhledem na Rýn a dóm. Ten jsem si ovšem nemohla vychutnat, jak jsem byla rozčílená. Vlastně jsem toho večera dostala své první pěvecké angažmá. V jednom starém jazzovém podniku v historickém středu Kolína nad Rýnem. Dvě hodiny bavit hosty a zítra zase zpátky na univerzitu. Takový byl plán. Jenže za mě zaskočila spolužačka a já vyšla naprázdno. Ale takové bylo mé rozhodnutí. Ten hotel platil víc. Přestože jsem tam neměla zpívat, ale obsluhovat. Co jsem jim měla říct? „Vypadla vám číšnice? Jestli můžu začít dřív? Hned dnes večer? Ne, najděte si někoho jiného. Na shledanou.“ To asi těžko. Kolín je drahé město a já si musela nějak financovat své studium. Takže jsem počkala, až mi recepční ukáže, co mám dělat.

Jmenovala se Nancy. To mi řekla, než musela vyřídit jeden telefonát. Podle útržků, které jsem zaslechla, si někdo chtěl rezervovat určitý pokoj. Nancy se už potřetí omluvila, ale zůstala přátelská a věcná. Nereagovala jenom profesionálně, ale také z ní vyzařovala krása. Její blond vlasy měly téměř zlatý lesk. Make-up měla přirozený a černý kostým jí padl jak ulitý. Navíc byla nejméně o hlavu vyšší než já. Ale možná to bylo dáno jejími nebezpečně vysokými podpatky.

Oproti tomu moje tenisky působily dětsky. Nehledě na mé vlasy! Vypadaly jak vrabčí hnízdo. Kdo mě viděl, musel si pomyslet, že jsem zrovna vstala. Jenže jsem prostě a jednoduše neměla čas si vázat své obligátní copánky. Všechno šlo tak rychle. Ani jsem si nestihla vyžehlit blůzu. Takže jsem na sobě musela mít celý večer kabátek, jinak by všichni viděli, jak je pomačkaná. Velmi profesionální. Ani jsem si ji nemohla zapnout. Byl na ní totiž jenom jeden knoflík, a když jsem ho zapnula, blůza mi stahovala ňadra. Ale jiný tmavý kabátek jsem bohužel neměla.

Vlastně jsem černou nikdy nenosila, protože jsem v ní vypadala příliš bledě. Bohužel to byla barva předepsaná pro personál. Nancy černá slušela. Nebylo divu. Její snědá pleť byla jako z nějaké španělské pláže. Té jsem nemohla konkurovat – v žádném ohledu. Možná bych měla vstát a zase jít, abych se neztrapnila.

„Hezký kabátek.“ Jeho hluboký hlas mě vytrhl ze zamyšlení. Vyděšeně jsem zvedla hlavu. Několik kroků ode mě stál zhruba třicetiletý muž ve smokingu. Potom jsem si všimla, že má jenom sako, které mu perfektně sedlo, a tmavé džíny. Odvážná kombinace. Ale slušela mu. Navíc džíny zdůraznily jeho dlouhé nohy. Jistě měl i dokonalý zadek. Opravdu jsem si to pomyslela? Asi jsem byla příliš vystresovaná.

„Zvýrazňuje tvou postavu,“ dodal, když jsem neodpověděla. Při tom mi hleděl do výstřihu. Polilo mě horko. Mohl něco takového? Jenže já jsem zase jen před chvíli uvažovala o jeho zadku. Ta myšlenka mi vehnala krev do hlavy. Jistě jsem byla zrudlá. Usmál se na mě. U koutku úst měl neodolatelný dolík. Naštěstí jsem seděla. Protože při pohledu do jeho černých očí se mi podlamovaly nohy. Vzpamatuj se, Iso! No tak, řekni něco!

„Když je rozepnutý, netlačí mi tak na prsa,“ řekla jsem. Nejradši bych si nafackovala. Na lichotky jsem nebyla zvyklá. A když jsem nějakou uslyšela, nikdy jsem nevěděla, co dělat. Ale určitě jsem neměla reagovat takto. Co to jen se mnou bylo? Muž ve smokingu krátce svraštil čelo. Pak se pokusil potlačit úsměv – bez úspěchu. „Jsem si jistý, že ti sluší ve všech variantách,“ zamumlal. Než jsem mohla odvětit něco trapného, kývl na rozloučenou. Potom zmizel za jedněmi dveřmi s nápisem Jazzbar. Upřeně jsem hleděla za ním. Ale jeho smoking byl příliš dlouhý na to, abych poznala, zda jsem s těmi džíny měla pravdu. Už zase ta myšlenka! Já se snad zblázním!

„Hodně štěstí, teď znáš Leona Baunze, našeho lamače srdcí. Tím jsi prošla oficiálním hotelovým křtem.“ Tentokrát mě do reality vrátil hlas Nancy.

„Proč lamač srdcí?“ Snažila jsem se, aby má otázka zněla jakoby mimochodem. Jenže Nancy jsem neobelstila.

„Pracuje tu teprve dva měsíce jako pianista a už svým šarmem zamotal hlavu skoro každé zaměstnankyni. Ale žádná ho ještě neulovila.“ Vrhla na mě mnohoznačný pohled, který byl evidentně míněn jako varování. A prozradil mi, že i ona to s ním zkusila. Když nechce takovou, jako je Nancy, tak… „Teprve nedávno kvůli němu jedna kolegyně podala výpověď,“ dodala.

Takže je to jeho vina, že jsem musela přijít tak rychle. No, začíná to dobře. Přitom jsem se od takových vždycky chtěla držet dál. Nancy mi zřejmě četla myšlenky, protože přikývla a řekla: „Brzy si ho budeš moct prohlédnout zblízka. Dnes večer hraje. Ale do té doby máme ještě čas na malou prohlídku hotelu. Ach ano, málem jsem zapomněla. Srdečně vítej v hotelu Caspari, Isabel.“ Usmívala se tak, že byly vidět její bílé zuby.

Asi tu větu říkala stokrát denně. Přesto jsem měla pocit, že to myslí upřímně.

*

V následujících minutách mě Nancy provedla přízemím, halou, kuchyní a místností, kde personál trávil přestávky. Také mi ukázala standardní pokoj. Byl vkusně zařízen anglickým nábytkem z ušlechtilého dřeva s hezkým žilkováním. Všechno působilo elegantně, a přesto vlídně. To už bylo co říct, protože hotel měl více než sto pokojů a byl obrovský. Brémský penzion mých rodičů, ve kterém jsem kdysi pomáhala, by se celý vlezl do recepční haly tohoto hotelu. Společné měly jen to, že ležely u vody. Akorát že tady tekl Rýn a doma Vezera. Při pomyšlení na domov jsem si tiše povzdechla. Kdybych jen mohla studovat v Brémách… Ale nebyla jsem tam proto, abych se věnovala vzpomínkám. Odhodlaně jsem potlačila stesk a znovu se soustředila na okolí.

Čím víc mi toho Nancy ukázala, tím sebejistější jsem byla. Nikomu podle všeho nevadilo, jak vypadám. Všichni byli rádi, že můžu zaskočit. A tak jsem se mohla projevit jako odbornice, jíž jsem byla díky rodičům. To byla naše dohoda. Mohla jsem jít studovat zpěv, ale nejdřív jsem musela absolvovat střední hotelovou školu.

Mezitím jsme se znovu dostaly do haly. Hotel byl z jedné strany téměř celý prosklený. Díky tomu jsem měla výhled na historické centrum Kolína a jeho domy. „Opravdu hezké.“

„V noci, když to je nasvícené, je to ještě hezčí,“ řekla Nancy. „A to je konec naší prohlídky. Teď tě odvedu do baru. Někdo tam na tebe toužebně čeká.“ Spiklenecky na mě mrkla a dostrkala mě do jedněch dveří. Do těch samých, za nimiž zmizel Leon. Ale nemyslela tím jeho, nýbrž Maria, mého šéfa pro tento večer. Byl to můj spolubydlící a podle svých slov nejlepší barman ve městě. To díky němu jsem dostala to místo.

Jen co mě spatřil, se zvesela vydal ke mně. Svůj černý klobouk měl posunutý do čela. „Tak co, lhal jsem?“ Vítězoslavně roztáhl ruce, jako by nechtěl obejmout jen mě, ale celý podnik. Pohlédla jsem na dlouhý výčepní pult, za nímž se skvěly regály s láhvemi. Všechno bylo laděné do teplé oranžové. Nejvyšší regál se odrážel v zrcadlovém stropu. Na stěnách visely portréty Milese Davise, Peggy Lee a Norah Jones. To pravé prostředí pro jazzového fanouška jako já. Mario skutečně nelhal. Přitom vždycky přeháněl. Můj stesk po domově byl zapomenut.

„Ještě jednou díky.“ Nebýt jeho, tak bych ten džob nedostala. Objali jsme se a mávl rukou. Potom mi rychle ukázal, kde jsou sklenice, příbory a slámky. Krom toho jsem dostala dlouhou, černou zástěru, jejíž červený nápis prozrazoval, že jsem součástí personálu jazzbaru Caspari.

*

Zatímco jsem se snažila zorientovat v baru, sál se pomalu zaplňoval. Mnoho žen stálo u kulatých stolů a usrkávalo z koktejlů. Některé se posadily do křesel. Snažily se na sebe upozornit muže v oblecích výstřihy a tím, jak si daly nohu přes nohu, ale nepřekračovalo to hranice vkusu. Pódium se nacházelo v levé polovině baru, před prosklenou stěnou s výhledem na dóm. Mikrofon a černý, lesknoucí se klavír už byly připravené. Ráda bych tam vystoupila a zpívala sama…

„Hned za chvíli to začne!“ zvolal na mě Mario a podal mi dva giny s tonikem, které byly objednané pro jeden z předních stolů. Při servírování jsem koutkem oka uviděla, jak do baru vešla jedna vysoká, štíhlá žena. To byla zpěvačka. Měla na sobě zelené, saténové šaty, které odhalovaly její velmi dlouhé nohy. Za ní přišel Leon, ve smokingu a džínech. Držel ji za ruku, zatímco kráčeli na pódium. Opravdový gentleman. A navíc fešák. Jeho tmavé blond vlasy mu sahaly skoro až na ramena a vypadaly lehce neučesaně. Usedl ke klavíru a zamyšleně si shrábl jednu čupřinu. Přistihla jsem se při myšlence, že bych mu ráda svlékla ten smoking a košili.

Než jsem mohla dál snít, ozvaly se první jazzové rytmy. Několik hostů se pomalu houpalo do taktu. Většina dam hleděla jen na Leona, ale ten si toho podle všeho nevšímal. Lehce pohyboval prsty po klávesách. Čas od času se sklonil a přejel po celé klaviatuře. Při první improvizace zavřel oči a svraštil čelo. Zdálo se, jako by se zcela vžil do hudby. Ráda bych věděla, na co teď myslí. Na něco hezkého nebo možná bolestivého? Obojí bylo možné. Byl to profesionál, o tom žádná. A navíc měl tak krásné oči, a co teprve ta ústa, když se usmál na obecenstvo. Čím déle jsem na něho hleděla, tím více jsem chápala, proč o něm Nancy mluvila jako o lamači srdcí.

Risknula jsem ještě jeden pohled na něj a pak přišla další objednávka. Když jsem na něho znovu pohlédla, hleděl na mě. Jeho oči mi pronikaly do duše. Jako by věděl, co cítím. Tak se mi rozbušilo srdce, že jsem zalapala po dechu. Flirtuje se mnou? Neschopna se pohnout jsem se doslova ztratila v těch tmavých očích a intenzivně cítila hudbu, kterou hrál. Potom zase sklonil hlavu ke klavíru. Musela jsem se opřít o pult.

„Nesni milá moje, ten je dávno zadaný,“ řekl Mario. Cítila jsem se přichycená při činu.

„Jak to víš…“ Sice obsluhoval, ale stále mu sloužil jeho sedmý smysl.

„Za prvé, dobře si ho prohlédni. A za druhé, flirtuje přece s tou zpěvačkou…“

Mario se v těch věcech skoro nikdy nemýlil. Ale možná že všechno, co se dělo na pódiu, byla jenom show.

*

Krátce před skončením směny jsem byla hodně unavená, ale také hrdá. Dokázala jsem skočit po hlavě do studené vody a ani po rozptýlení ze strany Leona jsem neudělala žádnou chybu. Spolu s Mariem jsem čekala, až odejdou poslední hosté, abychom mohli uklidit a jít domů. Kromě umytí sklenic toho moc nezbývalo. Letmý pohled na jeviště mi prozradil, že i Leon je vyčerpaný. Zpěvačka už byla pryč. Seděl u klavíru a plnil poslední hudební přání. Tak nějak jsem měla pocit, že hraje jen proto, že to chce sám.

Mezitím se tam oteplilo, a tak si svlékl smoking a vyhrnul rukávy košile. Tak byla vidět jeho lehce opálená, svalnatá předloktí. Jistě posiloval. Ráda bych ho při tom někdy viděla. Znovu jsem se utápěla ve snění, které nikam nevedlo. Přitom mě před ním Nancy a Mario výslovně varovali. A vůbec. Proč bych se při takové nabídce atraktivních dam měl zajímat zrovna o mě? Přesto jsem ho nedokázala zcela ignorovat. I když jsem ho neviděla, jeho tóny mi zněly v uších.

Zrovna hrál skladbu Piano Man od Billyho Joela. Byla jako stvořená přímo pro něj. Jeho hluboký, lehce nakřápnutý hlas perfektně doplňoval klavír. Několik vět jenom broukal a hleděl při tom na dóm. Jeho zpěv jako by se vznášel v sále a svým hlubokým vibratem mi hladil paže, na kterých mi naskočila husí kůže. Musela jsem si brumlat s ním. A navíc jsem tu písničku měla tak ráda. Zavřela jsem oči a nechala se unášet jeho hlasem. Představovala jsem si, že hraje jen pro mě.

Teprve po chvíli jsem si uvědomila, že hudba už odezněla a Leon již nesedí u klavíru. O to víc jsem se vyděsila, když jsem otevřela oči a on se přede mnou opíral o bar.

„Jedno kolínské pivo, prosím.“

„Jedno kolínské pivo pro Piano Mana, hned to bude.“ Mario natočil jednu sklenici piva a podal mi ji, protože jsem stála blíž k Leonovi. Z nějakého důvodu jsem v jeho blízkosti byla neuvěřitelně nervózní. Leon byl oproti tomu uvolněný. Díval se, jak před něj stavím sklenici. Proč se jen na mě tak šarmantně usmívá? To mě zneklidnilo ještě víc. Když jsem postavila sklenici na pult, chvěla se mi ruka tak, že jsem ji skoro převrhla. Reflexivně jsem ji chytila, dřív než se mu mohla vylít na košili. Reagoval podobně rychle a dotkli jsme se prsty, když se pokusil zachytit sklenici. Všechno šlo velmi rychle, ale mně to připadalo jako věčnost. Měl krásné, dlouhé prsty, dokonalé pianistické ruce, jejichž teplo mě hřálo na kůži, jako kdybych se dotkla svíčky. Přesto jsem si přála, aby se mě dál dotýkal.

„To bylo těsné.“ Jeho hlas byl zcela klidný.

„Je mi to líto.“ Než jsem toho mohla říct víc, zavrtěl hlavou. Přitom se mu pramen vlasů dostal do čela. Potlačila jsem nutkání mu ho shrábnout za ucho a pro jistotu jsem schovala ruce za pult.

„To nic není. Vždyť se nic nestalo. Jsi Isabel, že ano?“ Trhla jsem sebou, když vyslovil mé jméno. Znělo to jako nějaká melodie.

„Stačí Isa.“ Víc jsem odvětit nedokázala.

Usrkl pivo. „Dobré, Iso. Jak se ti tu první večer líbí?“

Nemohla jsem tomu uvěřit. Dobře věděl, kdo jsem. A předpokládal, že ho znám, protože se nepředstavil. Vlastně to bylo poměrně arogantní. Ale jeho zájem působil opravdově. Takže jsem mu odpustila.

„Raději bych zpívala, než obsluhovala.“ To jsem ale neřekla doopravdy, že ne? Leonova přítomnost mě povzbuzovala. „Chci říct, že studuji zpěv na vysoké škole a myslím, že opravdu dobře hraješ.“ Čím víc jsem toho říkala, tím to bylo horší. Byl to přece profesionál. Ten určitě nepotřeboval chválu nějaké užvaněné studentky. Kde je jenom Mario, když ho zrovna potřebuju?

Leon lehce povytáhl levý koutek úst. „To jsem rád. Jinak bych své příští vystoupení odřekl.“ Rozesmál se a já tak viděla jeho bílé zuby. „Ne, doopravdy. U několika míst jsem si říkal, že se to hostům nelíbí. Ale nemůžeš se zalíbit každému.“

Poslední větu řekl spíš k sobě. Na okamžik mu zmizel úsměv ze rtů. Když hovořil dál, opět se usmál, ale jeho oči zůstaly smutné. „Mimochodem máš hezké brumendo. Jestli to s pěveckou kariérou nevyjde, nevěš hlavu. Pořád můžeš být dobrá barmanka.“

Než jsem mohla zareagovat, kývl na mě prázdnou sklenicí a vrátil se ke křídlu.

Table of Contents

Povídka