ODSTÍNY VÁŠNĚ

Zoe Heldová

Tango vášně

Vydala Moravská Bastei MOBA, s.r.o., Brno, 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2013 by Bastei Lübbe AG, Köln

Translation © Marek Pavka, 2015

© Moravská Bastei MOBA, s.r.o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7112-2

Kvůli zranění musela úspěšná profesionální tanečnice Julia Vogtová ukončit svou aktivní kariéru. Aby se dál mohla věnovat své vášni, chtěla otevřít taneční školu. Tehdy dostala lukrativní nabídku od jednoho bohatého podnikatele: během jediného víkendu měla naučit tančit inteligentního milionáře Andreje Orlova.

Rychle zjistila, že nemá příliš rytmické cítění. Přesto se při horkých rytmech sblížili jiným způsobem…

Taxikář zastavil před jednou nedávno opravenou starou stavbou uprostřed města. Pomohl mi s kufrem a jel pryč. Teď už jsem nemohla couvnout. Prohlédla jsem si kamenné schody a lvy u vchodu před klasicistní fasádou. Nějak se tam nehodili.

Je to ruský podnikatel, působí ve stavebnictví, řekl mi Ilja. To on mě s ním zkontaktoval. Více než deset let byl mým tanečním partnerem. Společně jsme začínali, společně jsme dosáhli prvních úspěchů.

Zároveň to byl můj nejlepší kamarád. Jeden z těch mála, co mi zůstali. Neměla jsem moc času, závodně jsem tančila a na půl úvazku pracovala v jedné daňové kanceláři. Ilja byl opravdu skvělý, vůbec nebyl ješitný a vždy byl ochotný pomoct. Byl to vlídný člověk, přestože prostředí tanečního sportu je tvrdé. A jako jediný od začátku podporoval můj plán s taneční školou. Na tom nic nezměnil ani jeho vztah s jistým Serjožou.

A neměj strach, zlato, znám ho. Sice má rád hezká děvčata, ale slíbil mi, že od tebe dá prsty pryč. Chce se jenom naučit tančit, a to během jednoho víkendu. Řekl jsem mu, že jsi pro to ideální.

Zhluboka jsem se nadechla. V Lipsku je stejný vzduch jako jinde. Trochu je cítit dehtem, trochu zplodinami a trochu sluncem. Byl to hezký den, perfektní pro bloumání po městě. Ještě nikdy jsem v Lipsku nebyla, ale na prohlídku pamětihodností jsem neměla čas. Vynesla jsem kufr na schody a sáhla na kliku z mosazi. Musela jsem ji obdivovat.

Ilja vlastně ani nevěděl, jak si ten muž vydělal své peníze. Věděl jenom to, že mi za jeden víkend chce zaplatit velkou sumu. To se mi hodilo, protože jsem chtěla otevřít taneční školu. To byl můj sen, teď když se závodním tančením byl konec.

Ozvalo se tiché bzučení. Otevřela jsem těžké dveře a vstoupila do předsíně, která se k té staré stavbě hodila: rovné linie, mramor, stolek s pozlacenou Venuší, na stropě štuky a malý lustr. Můj budoucí žák tedy rád ukazuje, co má, ale nepřehání to. Cos čekala? řekla jsem si. Měla bys přestat přemýšlet o tom, co to je za člověka.

Dřevěné schodiště vedlo do patra. Tu se ozvalo vrzání a po chvíli jsem uviděla vyleštěné lakýrky. Zatajil se mi dech. Ilja tvrdil, že ten muž se mi určitě bude líbit. Jenom jsem při té poznámce obrátila oči v sloup. Věděla jsem, proč jsem si do svého života muže nepouštěla.

To první, čeho jsem si na něm všimla, byly jeho neuvěřitelně rozzářené modré oči. Měl na sobě oblek, který mu padl jak ulitý. Jen kravata chyběla. A knoflíky na manžetách byly příliš nápadné. V jeho hnědých vlasech už byly první šediny. Trochu vypadal jak George Clooney, akorát že nebyl tak opálený.

„Je hezké, že jste dochvilná, paní Vogtová.“ Ve tváři se mu objevil pobavený úsměv. Přišel ke mně, natáhl ke mně ruku a já to jakoby automaticky opětovala. „Andrej Orlov. Kufr zatím nechte tady, potom vám s ním pomůžu. Dnes jsem dal personálu volno. Řekl jsem si, že bude lepší, když budeme sami.“

„Velmi dobře,“ stroze jsem odvětila, přestože neodpovídal mým očekáváním. „To je skvělé,“ dodala jsem. Opravdu s ním chci být sama? Sevřelo se mi hrdlo. Nebylo pochyb o tom, že je charismatický. Měl mrštné pohyby. Pokusila jsem se soustředit na svou práci. Dobrá, takže má předpoklady pro tanec. Jestli má ještě rytmické cítění, mohlo by to být příjemné. Asi nechce, aby ho jeho personál pozoroval při tom, jak tančí. Víc za tím určitě není, říkala jsem si.

„Není nic horšího, než když vás někdo ruší, když se učíte kroky.“

Nedal na sobě znát, zda na něho má poznámka udělala dojem.

„Moc vám děkuji za to, že jste přijela až z Düsseldorfu, paní Vogtová. Mohu vám ukázat obývací pokoj? Myslím, že se bude pro tančení hodit. A místa je tam dost.“

Za ty peníze bych přijela i z větší dálky. Takže chtěl jít přímo k věci. Tím lépe, tanec mi vždy pomohl utřídit myšlenky. „Dejte mi dvě vteřiny, ať si vyměním boty. Pak můžeme začít.“

Rozesmál se. Jeho smích mi připomínal divoký horský potok, bylo to, jako by vyvěral z hloubi jeho duše. „Odpusťte, byl jsem příliš ukvapený. Nalevo je malá koupelna. Nemusíte spěchat. Pak běžte chodbou dál a narazíte na salon. Mohu pro vás mezitím ještě něco udělat?“

„Tady.“ Z kabelky jsem vytáhla flashku s hudbou. „Jestli chcete, abychom tančili k hudbě. Seřadila jsem to podle tanců. Začneme pomaleji, s klasickým valčíkem. Ten se hodí vždycky.“

„Dobrá.“ Když si vzal flashku, na okamžik jsme se dotkli dlaněmi. Přeběhl mi mráz po zádech. Cítila jsem jeho vůni. Byla to decentní voda po holení, která mi okamžitě stoupla do hlavy. „Co vám mohu nabídnout k pití?“

„Vodu, bez bublinek, jestli je to možné.“ Musím se vzpamatovat. Co mi to jen řekl Ilja? Má rád hezké ženy, ale tebe nechá na pokoji. Takže playboy. Neměla bych se vzrušovat, je to jenom práce, která mi má umožnit novou budoucnost. Ani ve snu bych si nebyla pomyslela, že by mě mohl nějaký podnikatel dostat do postele.

„Samozřejmě,“ odvětil. Jeho hluboký hlas mi zněl v uších. Naposledy, co jsem cítila něco takového, mi to málem zhatilo kariéru.

Vzpamatuj se, Julie. Jsi tu kvůli tanci, to je všechno. A on po tobě nechce nic jiného, rozumíš? Ještě jednou se na něho nezávazně usměj a běž do koupelny. Něco takového po dlouhé cestě nikdy nezaškodí.

▪ ▪ ▪

Opravdu měl talent a ani rytmus mu nepřekážel. Pohyboval se naprosto přirozeně, i když samozřejmě ne tak umně jako můj taneční partner. Valčík mu šel lépe než pomalý waltz, při kterém jsme začali cvičit kroky. Postupně jsem zrychlovala tempo, abychom přešli k valčíku. Rychlé otáčky se mu líbily.

Ptala jsem se, jestli ten omamný pocit v břiše přišel proto, že to můj žák tak umí. Využila jsem přestávky mezi dvěma písničkami na to, abych od něho odstoupila. Ve tváři měl soustředěný výraz. Jako by to s tancem myslel vážně.

„Mohu se vás zeptat, proč se to všechno chcete naučit?“ zeptala jsem se a sáhla po dálkovém ovládání. „Pak bych věděla, na co se mám koncentrovat. Za jeden víkend se nemůžete naučit vše.“

„Do toho vám nic není,“ odsekl a vrhl na mě pohled, který jsem si nedokázala vysvětlit. Jak ho mohla rozhodit tak nevinná otázka?

Dobrá, opravdu mi do toho nic není, řekla jsem si. Procházela jsem hudbu. Roxette, Crash! Boom! Bang! – sice trochu starší, ale jedna z mých oblíbených. Jedna z mála, co mě dokázaly rozvášnit. Připomínala mi můj jediný delší vztah. Byla to hotová katastrofa, takže jsem potom raději nic nezkoušela. Tanec mi stačil.

Andrej tiše pohyboval rty. Zvedl ruce a já se přivinula k němu. Jakoby automaticky se ke mně přitiskl boky. Srdce mi divoce bušilo. Při rychlých otočkách bylo nezbytné mít těžiště přesně mezi oběma tanečníky. Jako by tak vznikla společná osa, kolem které se oba pohybují. Pravým bokem se mě dotkl. Cítila jsem jeho svaly, když udělal krok.

Tak nějak to bylo jiné než s mým tanečním partnerem. S ním šlo hlavně o techniku. Jakmile se mě však dotkl Andrej, polilo mě horko. Držel mě rukama a točil se, ne vždy v rytmu, ale s naprostou sebejistotou.

Hučelo mi v hlavě. Vzpamatuj se! říkala jsem si. Je to jenom práce a potřebuješ mít jasnou hlavu. Přesto jsem cítila mravenčení v břiše.

Zachránilo mě zvonění mobilu. Andrej mě okamžitě pustil, přišel k přehrávači, stáhl hlasitost a vzal svůj smartphone. Pohlédla jsem na něj. Můj slavný a obávaný pohled „tak ne“, jak tomu říkal Ilja. Andrej se na mě jenom usmál, pokrčil rameny a začal mluvit do telefonu.

„O co se jedná, Serjožo?“ Měl na čele vrásku, zatímco naslouchal. „To je mi jedno!“ vpadl onomu Serjožovi do řeči a zvýšil hlas. „Říkals, že na malou dáš pozor! Nechci žádné potíže, rozumíš? Žádný alkohol, žádné drogy!“

Ten, kdo mu volal, se očividně bránil. Andrej chodil neklidně sem a tam, zatímco jeho výraz byl čím dál tím zamračenější. „Jsi za ni odpovědný, rozumíš? Přivezeš ji sem v pořádku! Jestli bude mít jedinou modřinu, budeš mít co do činění se mnou! A je mi jedno, jak zabráníš tomu, aby utekla! Pro mě za mě ji třeba svaž, ale ani na okamžik ji nespouštěj z očí!“

Pohlédl na mě. Rychle jsem se otočila. Nesluší se naslouchat rozhovorům jiných lidí. I když nemáte jinou možnost. Přivřel oči a začal mluvit rusky. Co to jenom skrývá? Posadila jsem se na pohovku, zatímco dál řval do telefonu, a napila se vody. Přemýšlela jsem nad tím, co řekl tomu Serjožovi. Znělo to divně, hodně divně. Tak nějak výhružně. Znovu jsem si položila otázku, kde přišel k penězům.

Jenom nebuď směšná, říkala jsem si. To, že je z Ruska a je bohatý, přece ještě neznamená, že to je mafián. Jenže o kom to mluvil? Sevřel se mi žaludek. Něco mě napadlo. Ale potom jsem si řekla, že bych nad tím neměla dumat. Vyřídím svou práci a zase si půjdu po svém.

„Můžeme?“ vytrhl mě jeho hlas ze zamyšlení. Opět měl ve tváři okouzlující úsměv. Roztáhl ruce. „Omlouvám se, ale musel jsem to vyřídit. Bohužel to nešlo jinak.“

„To vyřídit“? Zhluboka jsem se nadechla. Jeho šarm na mě udělal dojem. Opět byl zdvořilý a zdrženlivý, přestože jsem již poznala i jeho druhou stránku. Viděla jsem, jak je panovačný.

Když mě chytil za ruku, ucítila jsem něco jako elektrický šok. Pohlédla jsem do jeho přitažlivé tváře s výraznými rysy. Jeho rty působily měkce a svůdně. Kolem očí měl vrásky. Nevypadal jako zločinec.

Přesto jsem se rozhodla, že budu opatrná. Člověk se v lidech snadno splete.

▪ ▪ ▪

Andrej se zarazil uprostřed otočky. Málem jsem zakopla o jeho nohu a jen tak tak jsem stačila zastavit.

„Myslíte, že se dnes můžeme odvážit zkusit tango?“ zeptal se s úsměvem.

Okamžitě mě polilo horko. Jako naschvál tango! Celý večer jsem doufala, že se tomu prozatím vyhnu.

„Musíte přece přiznat, že nejsem tak úplně nešikovný. Myslím, že bychom mohli zkusit něco těžšího.“ Jeho úsměv působil drze.

Pokrčila jsem rameny. Přestože mi při pomyšlení na tango naskočila husí kůže, byl to zákazník. Jenom zákazník. „Jestli se cítíte připravený,“ zamumlala jsem a vymanila se z jeho sevření. Chvíli jsem odpočívala, zatímco jsem hledala správnou hudbu. „Naučím vás evropské tango. Je jiné než tango argentino, které možná znáte. Evropské tango je agresivní a vášnivé. Tango argentino se naopak často popisuje jako melancholické a smyslné.“ Kousla jsem se do spodního rtu, než jsem mohla říct něco víc.

Ohnivé, agresivní, směsice slasti a bolesti, vášnivé jako při sexu, nám vždycky říkal náš trenér. Muž vede, žena se nechá vést, všechno je boj a tanec zároveň.

Narovnala jsem se a ukázala Andrejovi, jak se postavit.

„Nabídněte ženě rámě. Paže musí být na úrovni jejích očí, nikdy výš,“ opravila jsem ho. V té chvíli jsem si přála být v jeho náručí. Vyzařovala z něj síla.

„Tak?“ zvedl paži. „Pojďte sem, cítím se při těch cvicích bez vás jako nějaký ňouma.“

„Nechci přijít o nohy, když to budete zkoušet,“ opáčila jsem. Ještě jednou se mi podařilo si ho udržet od těla. „Začneme základním krokem. Vy levou nohou, dva kroky dopředu, táhlý krok, zpátky a stranou,“ řekla jsem a ukázala mu ty kroky. Ve tváři se mu objevil poněkud nejistý výraz.

„To zvládnu.“ Upřeně na mě hleděl svýma modrýma očima. Odolala jsem tomu pohledu a jenom lehce zvedla hlavu. Trhlo mu ve tváři a potom zkusil kroky sám. To bylo mé malé vítězství.

„A teď to celé v rytmu,“ vyzvala jsem ho a o krok jsem couvla. Musela jsem od něj za každou cenu mít odstup.

„Ukažte mi to,“ vyzval mě a zůstal stát. „Rytmus nikdy nebyl má silná stránka.“

Je to jenom zákazník, v duchu jsem si říkala. Platí tě! Přesto jsem se nedovedla pohnout. Byla jsem příliš rozrušená.

„Ještě jednou beze mě. Myslete na to, že později budete muset vést.“ Dělala jsem všechno pro to, abych působila stroze a vyrovnaně a hlavně nezúčastněně. Podařilo se mi to? Andrej na sobě nedal nic znát. Zvedl ruce a jeho táhlý krok byl příliš chvatný a krok stranou nepřesný. Soustředila jsem se na jeho chyby, abych mu úplně nepropadla.

„V pořádku, myslím, že to můžeme zkusit.“ Ještě jednou jsem se zhluboka nadechla. A pohlédla za jeho pravé rameno. „Při tangu dáma drží ruku o něco hlouběji, asi takto.“ Položila jsem mu levou ruku na záda a ucítila pod sakem jeho svaly. Ten muž byl svůdnost sama. „Veďte mě celou pravou stranou, hrudí, boky, stehnem a kolenem,“ řekla jsem a zalapala při tom po dechu. Musela jsem k němu blíž, nedalo se tomu vyhnout, navíc při tangu. „Při tangu… se dotýkáme…“

Ztratila jsem nit. Pohlédl na mě.

„… boky?“ dokončil tu větu a pravou rukou si mě přitáhl k tělu. „Tak to aspoň vypadá na videích na internetu. Připravoval jsem se,“ řekl tiše, skoro šeptem, tak blízko mému krku, že jsem cítila jeho dech. Rty se dotýkal mé kůže jako při polibku.

Zamumlala jsem: „To je pravda. Jen tak budete mít těžiště na správném místě, pane Orlove.“

„Andrej,“ prohodil a pomalu posunul levou nohu dopředu. Jako by automaticky jsem první krok udělala dozadu. Strčil mi nohu mezi stehna a dotkl se vnitřní strany mé nohy. Pomalu ji zvedl a pak se zarazil, jako by na něco čekal. Hudba jen zvýšila mou touhu po něm. Chtěla jsem víc, než jen aby měl ruku na mých zádech.

Ještě jednou jsem se pokusila zachránit svou rolí učitelky. „Velmi dobře, Andreji, vedení vám jde. Musíte jen udržet rytmus.“

V očích se mu objevily jiskry. Hleděla jsem za něj na stěnu. Přesunul těžiště dopředu a udělal druhý krok. Opět mi dal nohu mezi stehna. A opět jsem cítila víc, než jsem cítit měla. Horká vlna, která mi přeběhla po zádech. Lehké tepání mezi nohama. Nakrátko jsme se zastavili a při té pauze jsem cítila jeho boky. Cosi tvrdého mi tlačilo na pravé stehno. Polilo mě horko.

Náhle udělal táhlý krok, já narazila do jeho hrudi a nejradši bych se do země propadla. Jeho blízkost mě vyváděla z míry, jeho vůně mi motala hlavu.

„Nechte se vést, Julie.“ Jeho hluboký hlas byl skutečně svůdný. Pravou rukou mi jel po zádech dolů a potom ji nechal na mém zadku. Nejpozději teď bych měla jít, řekl mi můj rozum.

Jenže toho dne nebyl zrovna přesvědčivý. Zůstala jsem a pak jel ještě níž. Jeho prsty vysílaly horké vlny, které se mě zmocňovaly.

Podlamovala se mi kolena. Všechno kolem se začalo točit. Jenom neupadnout! říkala jsem si. Můj vnitřní hlas mi říkal, že toho mám nechat a okamžitě jít pryč.

Můj žák se o to nestaral. Už mě po zádech hladil i levou rukou. Rty mi jezdil po krku. Nechala jsem ho, a tak mě položil na pohovku, která dominovala té místnosti. Přetočil mě a přitiskl se mi k zadku. Teď jsem ještě víc než předtím cítila, jak je vzrušený. Dlaněmi mi jezdil po ňadrech, zatímco boky po mém zadku. Mé tenké letní šaty mě nijak nechránily. Jeho ruce našly to, co hledaly.

Tiše jsem zasténala. Tepání v podbřišku bylo stále silnější. Co to se mnou jen dělá? Držel mě za ňadra a přiměl mě, abych si klekla. Lokty jsem se opřela o pohovku.

„Nechej si to líbit,“ zamumlal. Pravou rukou mi mnul ňadra, druhou zajel do výstřihu a rozepnul mi podprsenku.

Náhle jsem se za tu jednoduchou, černou podprsenku zastyděla. Při tanci jsem upřednostňovala pohodlné spodní prádlo. Můj instinkt mi napovídal, že Andrej očekával něco jiného než standardní model. Stáhl mi podprsenku dolů a stejně tak i šaty. Cítila jsem chladný vzduch na bradavkách. Prsty mi je dráždil a pomalu ztvrdly.

Ačkoli jsem se snažila bránit, nešlo to. Namísto toho jsem zaklonila hlavu a odměnila ho sténáním.

„Nehýbej se,“ přikázal a odhalil mi krk. Odhodlaně mě svlékal. Teď mi to opravdu začalo být trapné, protože jsem měla bezešvé kalhotky tělové barvy, aby pod šaty nebylo nic vidět. Může být něco víc neerotické? Ušetřil si komentáře a energicky je stáhl. Oběma rukama mě chytil za vnitřní strany stehen a ještě víc mi roztáhl nohy.

Jakmile mě pustil, zase jsem se vrátila do předchozí pozice. Na chvíli mě zachránil zbytek mého rozumu. Tak jednoduché to mít nebudeš, Andreji, řekla jsem si. Odpověděl dvěma údery na můj zadek. Spíš překvapením než bolestí jsem vykřikla.

„Nehýbej se, řekl jsem.“ Znovu mě praštil po zadku. Kupodivu jsem byla stále vzrušenější. Prsty mi jezdil po pohlaví. „Vedu tě, na tos zapomněla, Julie?“

Jedním prstem do mě pronikl. Opravdu jsem byla vlhká. Vlhká a připravená, přestože jsem ho vůbec neznala! Co se to se mnou jen děje? Slyšela jsem, jak si rozepnul poklopec. Ozvalo se šustění. Asi si rozbaloval prezervativ. Naskočila mi husí kůže. Část mého já se nemohla dočkat. Ale druhá část hlasitě protestovala.

Andrej mi nedal čas na přemýšlení. Ucítila jsem v pochvě jeho úd. Znovu mi to připadalo, jako by se nemohl dočkat. Zmocnila se mě vášeň. Hluboko ve mně rozechvěl místo, které rozžehlo mou slast. Rukou mě majetnicky chytil kolem pasu. Prsty druhé ruky si hrál s mým klitorisem, zatímco do mě rychle pronikal. Jeho prsty věděly, co musejí dělat, aby mě vzrušily. Byla to touha, o jejíž existenci jsem zatím nevěděla. Byla to ryzí vášeň. Neúnavně do mě narážel, zatímco mi prsty dráždil klitoris a tak mě hnal k orgasmu.

Už jsem se nedokázala kontrolovat. Sténala jsem a nechala se unášet vlnami slasti. Připadalo mi to, jako by jen tím lehkým dotekem mého pohlaví dokázal strhnout hradby. Ovládla mě vášeň. Všechno kolem zmizelo a byl jenom Andrej, který mi ukazoval, jak moc po mně touží.

Okamžik po mém orgasmu vyvrcholil i on. Hned se ze mě stáhl a na rozloučenou mě plácl po zadku.

Pootočila jsem se k němu a pohlédla na něj. Můj rozum mi říkal, že bych se měla cítit využitá. Měla jsem být pobouřená, protože mu připadalo samozřejmé, že mu jsem k dispozici i tímto způsobem. Jen vlídný výraz v jeho očích mi zabránil mu to začít vyčítat.

Skoro to působilo, jako by mu to bylo líto.

Energicky se otočil, chytil dálkové ovládání a vypnul hudbu. Krátký okamžik, kdy odložil svou masku, byl pryč. „Ukážu vám váš pokoj, paní Vogtová,“ řekl chladným hlasem.

Teď jsem tedy znovu byla paní Vogtová. Nemusel k tomu přejít tak rychle. Rychle jsem si oblékla podprsenku a upravila si šaty. Kalhotky jsem radši vzala do ruky, abych si ušetřila trapné převlékání před ním.

„Potřebovala bych sprchu.“ Doufala jsem, že můj hlas je stejně chladný jako ten jeho. Pouze přikývl, ukázal na dveře a znovu převzal vedení.

▪ ▪ ▪

Následujícího rána stál Andrej v kuchyni, když jsem přišla do přízemí.

Nemohla jsem usnout, a tak jsem zatelefonovala Iljovi. Řekl mi jen to, že si to mám užít. Jistě, Andrej vypadal dobře. To však nebylo všechno. To by nemělo být všechno. Nemám ráda muže, co si myslí, že mohou vše, jen proto, že mají peníze.

Ale přestože noc byla neklidná – dostala jsem hlad. V kuchyni totiž voněly palačinky. Ta vůně mě usmířila – prozatím. Všude se tam lesklo pochromované nádobí a jen ta kuchyně mi připadala větší než můj obývací pokoj. Celou noc jsem uvažovala o tom, jak se Andrej dostal k tolika penězům. A ty myšlenky mě přivedly k následujícímu závěru: Dej od něho ruce pryč, Julie!

Ignorovala jsem ho. Nebo spíš jsem se o to snažila, protože se na mě mladistvě usmál.

„Palačinky?“ řekl poněkud omluvně.

Ne, už se svést nedám. Mlčky jsem prošla kolem něho a otevřela velkou ledničku. Zelenina, sojové jogurty a zase zelenina.

„Jsem vegetarián,“ řekl na vysvětlenou. „Tak co ty lívance? I ty jsou vegetariánské a určitě chutné.“

„Díky, normálně nesnídám,“ odpověděla jsem, ač mě ty palačinky tak lákaly. Ale podruhé už si mě kolem prstu neomotá. „Stačila by mi káva!“

„Dobrá, jak myslíte. Nasťa bude ráda.“

Smlčela jsem otázku, kdo je to Nasťa. Pravděpodobně jeho milenka. Snubní prsten nenosil. Skvělé, takže ještě není zadaný! Má milenku a spí s každou, která se namane.

To mi tak ještě scházelo! Vzala jsem si šálek s kávou, zatímco dál smažil lívance. Kdyby aspoň nevypadal tak dobře! Při každém pohybu se mu pod černou košilí rýsovaly svaly a stejně tak byl pod kalhotami vidět jeho zadek. Tak nějak měl Ilja pravdu, měla bych si to užívat. Zatím jsem k takovým avantýrám neměla příležitost. A ani jsem je nechtěla.

„Řekněte, Julie, souhlasila byste s malou hrou?“ Obrátil poslední lívanec a odsunul mísu s těstem ke dřezu. Pak si utřel košili pocákanou od těsta.

Julie, vzpamatuj se! Přestaň s ním laškovat jen proto, že smaží lívance! Děláš, jako by ta káva byla ta nejnapínavější věc na světě.

„Dnes v noci jsem o tom přemýšlel. Jsem si jistý, že se vám to bude líbit.“ Dal lívance na talíř, přikryl je alobalem a posunul ke dřezu. „Jste vášnivá žena.“

To měl být kompliment? Díky, o to jsem neměla zájem. Nebo skoro neměla. Musela jsem pryč z kuchyně, která jako by se zmenšovala, když už se Andrej nesoustředil na lívance. To, že o mně přemýšlel, mi udělalo radost. Někdo jako on? Zase se ozval můj vnitřní hlas.

Jeho oči byly o něco tmavší, když tak na mě hleděl. Polkla jsem a doslova se schovala za šálek kávy. Přemýšlela jsem, jak nenápadně projít kolem něho. Tak, aby si nevšiml, že to vlastně je útěk. Jako by mi četl myšlenky, postavil se mezi mě a dveře. Jeho široká ramena mi bránila v cestě. Pokusila jsem se proklouznout kolem, ale stačilo mu jen natáhnout ruku.

„Opravdu nemáš tušení, jak jsi vášnivá. Řekni, Julie, kolik chlapů jsi už měla?“

Teď už byla kuchyně rozhodně příliš malá. Co mu je do toho? Vůbec nic. O svém milostném životě jsem s nikým nemluvila. A už vůbec ne s někým, koho neznám. Proč jsem se s ním vůbec spustila? Pokusila jsem se myslet na taneční školu, na to, jaká by tam měla být podlaha, jak bude vonět vosk, jak tam budou světlé stěny. Jenom žádný plyš, jako v té škole, kde jsem se kdysi učila tančit.

„Pověz mi, čeho se bojíš!“ vyzval mě. Zajiskřilo se mu v očích. Ta hra ho bavila.

Bála jsem se jeho? Člověka, co se nějakým pochybným způsobem dostal k penězům? Ten by mě klidně uškrtil. Vždyť komusi po telefonu přikázal, aby svázal nějaké děvče. Ten přece střídá jednu milenku za druhou. A teď má mě. Takže jsem jen pokrčila rameny.

„Julie, vypni mozek. Když tančíš, také nemyslíš.“ Pobaveně se usmíval. Zkřížil si ruce na hrudi a lehce naklonil hlavu, jako by uvažoval. „Máš někoho?“

„Ne,“ zamumlala jsem. Začalo mi být horko. A to nejen kvůli kávě.

„Žádné závazky, Julie. Jenom špás. Bereš všechno příliš vážně.“

Jak to že mi začal tykat? Zhluboka jsem se nadechla a postavila prázdný šálek na stůl. Nejradši bych ho po něm mrštila. Nejsem přece žádná coura, kterou si může koupit! Nejsem jeho holka, se kterou si může dělat, co chce. Jenže kdybych mu to řekla, byl by to konec onoho lukrativního víkendu, což jsem nechtěla riskovat.

„Pane Orlove, kdybyste potom přišel do salonu. Neměli bychom ztrácet čas.“ Odolala jsem jeho pohledu. „Dnes mám na programu základní kroky v latinskoamerických tancích. Uvidíme, co vám jde lépe, a zítra na to navážeme.“

„Nechceš posnídat? Jak myslíš, ale doporučoval bych ti to. Dnešek bude namáhavý.“ Jeho oči byly náhle vlídné. Ráda bych věděla, jak se chová ke své milence. Nosí ji na rukou? Asi ano, pokud se mu líbí. A pokud mu neodporuje.

To je přece jasné, řekla jsem si. Proč mě tak přitahuje?

„Juljenko,“ téměř zašeptal. „Užívej si to. A odpověz mi. Kolik mužů už ji měla?“

Couvl ke krbu. Vytáhl něco a skryl to za svými zády.

„Nemám rád, když mi někdo neodpovídá na mou otázku,“ řekl. Přesně to jsem si myslela. Byl to ten typ muže, který vždy musí prosadit svou. „Takže?“

„Do toho vám vůbec nic není, pane Orlove,“ odvětila jsem pevným hlasem. Ano, vypadal dobře. A včerejšek byl krásný a fascinující. Ale podruhé už se mu nepodvolím. Přestože mi Ilja radil, abych si to užila.

„Myslíš?“ Usmál se a udělal jeden krok ke mně. Cítila jsem jeho teplo. A jeho vůni. Byla to vůně vody po holení s citrusovým nádechem. „Myslím, že mi do toho něco je. Řekl bych, že jsi nezkušená. Jinak bys neměla strach a byla bys ochotná pustit se do malého dobrodružství.“

Ano, bylo to tak. Protože všechny ženy, co měly více než jednoho muže, se nechají sklátit? V jakém světě to vlastně žije? Chytil mě za bradu a zvedl mi hlavu.

„Myslím, že jsi vášnivá. Tak mluv. Ať už máš na jazyku cokoli.“

Co chci říct? Sama jsem to nevěděla. Jeho blízkost mě mátla. Tak voněl. Rozbušilo se mi srdce. A hlavou se mi honily myšlenky.

„Macho,“ řekla jsem, aby konečně pochopil, že mě má nechat na pokoji.

Tiše se rozesmál. „Och, to není ono, Juljenko? Co třeba: Přeřízni mě? To se hodí víc, ne?“

Stále mě držel za bradu a nutil mě, abych na něho hleděla. Chtěla jsem zavřít oči a zároveň jsem to nechtěla, protože bych tím přiznala, že má pravdu. Už jsem ani nevěděla, co chci. Mé tělo si však bylo jisté. Reagovalo na něj jednoznačně. Byl to zvláštní pocit. V posledních letech jsem ho úspěšně vytěsňovala. Nepotřebovala jsem ve svém životě žádné drama, a když jsem se podívala na své kolegyně, tak jejich vztahy s neuvěřitelnou pravidelností dramatem končily.

„Proč ti potom tak buší srdce? Jiskří se ti v očích. Máš zrudlou tvář. Dokonce jsou vidět tvé ztvrdlé bradavky. Nech mě hádat, Juljenko. Jsi vlhká. Tepe ti mezi nohama. Nejradši bys byla, kdybych ti to teď udělal.“

Vyděšeně jsem hekla. Část mého těla opravdu křičela: „Ano!“ Nesmysl, říkal můj rozum. To jen kvůli tomu, jak pěkně voní a jak se rozehrály tvé hormony, neuděláš.

„Jsi sexy, Juljenko.“ Jeho hlas byl nyní chraplavější. Zatím si ode mě držel odstup. Jaké by to bylo, kdyby se ke mně přivinul? Opravdu se mu líbím?

„Tady. Chci to tady. Chci, aby tvá vášeň nevychladla. A pak tě chci přeříznout,“ řekl a sklonil se ke mně. „Doháníš mě k šílenství. Potřebuju tě.“

Ucítila jsem jeho teplý dech na krku. Lehce jsem zaklonila hlavu, ne proto, že by mi to bylo nepříjemné, ale v naději, že přijme pozvání. Jaké by to bylo, kdyby mě políbil? Kdyby mě kousl?

„Tady,“ opakoval a cosi mi dal do pravé ruky. Byla to měkká umělá hmota nebo něco takového. Nechtěla jsem se na to podívat. „Venušiny kuličky.“

Přesto jsem na to pohlédla. Byly to dvě červenočerné koule spojené šňůrkou. Opět mě ovládl rozum.

Macho je slabé slovo!

„Udělej to!“ Jiskřilo se mu v očích. Viděla jsem v nich chtíč. Chtěl mě? Tomu jsem nevěřila. Znovu jsem se podívala na tu věc v dlani. Pak jsem pohlédla na něj a zavrtěla hlavou.

„Nevím, jestli jsme si rozuměli, pane Orlove. Ale za toto nejsem placená.“ Zvedla jsem hlavu a doufala, že to nezní pruderně ani uraženě. Ještě jsem však měla svou hrdost. A koupit se nenechám, říkala jsem si. „Měli bychom se pustit do práce. Pro začátek cha-cha.“

Položila jsem tu věc na stůl a prošla kolem něho. Působil poněkud překvapeně, zřejmě nečekal, že odolám jeho šarmu.

Jedna nula pro mě, pomyslela jsem si. Přestože mi mé tělo říkalo, že jsem si nechala uniknout jedinečnou šanci. Ale tak jednoduché to se mnou mít nebude.

Table of Contents

Povídka