Cizinec (ukázka)
Author: Nora Roberts
Date: 2016-09-01 00:00:00+02:00
Publisher: Alpress

Copyright © 2015 by Nora Roberts

Translation © Božena Chovancová, Soňa Tobiášová, 2016

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít
nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného
souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací
nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE LIAR
přeložily Božena Chovancová a Soňa Tobiášová

Redakční úprava Anetta Nová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,
v edici Klokan, 2016 jako elektronickou knihu
www.alpress.cz
shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-224-7 (ePub)

ISBN 978-80-7543-225-4 (mobi)

Mé báječné dlouholeté přítelkyni JoAnne

ČÁST I

Předstírání

Lež není to, co pouze prolétne
myslí,
nýbrž to, co se v ní usadí a
působí bolest.

Francis Bacon

1

Shelby seděla v objemném koženém křesle u manželova přepychového pracovního stolu v jejich velkém domě – odjakživa ho totiž považovala za příliš velký. Kůže křesla nebyla hnědá, ale měla odstín espressa. Tak to řekl Richard – vždycky přehnaně lpěl na detailech. Stůl – s vysokým leskem a minimalisticky jednoduchý – byl vyrobený na zakázku z afrického dřeva připomínajícího kresbou kůži zebry.

Jednou se Shelby v žertu podivila, že v Itálii žijí zebry, a Richard na ni upřel ten pohled. Měl jí připomenout, že sice žije ve velkém domě, obléká se do luxusních šatů, nosí zlatý prsten s opulentním diamantem, ale vždycky zůstane jen Shelby Anne Pomeroyová ze zapadlého městečka v Tennessee, kde se narodila a vyrůstala.

A vzpomněla si, jak se potom zčistajasna rozesmál, jako by šlo o vlídný žert. Smál se, jako by přes to všechno představovala světlo jeho života. Bohužel mu brzy zevšedněla.

Muž, který jí před bezmála pěti lety jedné jasné letní noci popletl hlavu, si ji odvedl do světa, o jehož existenci do té doby téměř nevěděla.

Hýčkal ji jako princeznu. Cestovali do míst, která znala z filmů a knih. Kdysi ji přece miloval a to si musí pamatovat. Miloval ji, toužil po ní, dal jí vše, o čem se jiným ženám jen zdá.

Poskytl. Ten výraz používal velmi často. Ano, poskytl jí vše.

Možná ho naštvalo, že otěhotněla. Možná se bála – přinejmenším na pár minut – toho pohledu, když se mu svěřila. Ale copak se s ní neoženil? Bleskově odletěli do Las Vegas, kde si báječně užívali.

Nesmí zapomenout, že tenkrát byli šťastní. Nedopustí, aby vybledly vzpomínky na dobré časy. Čtyřiadvacetiletá vdova potřebuje vzpomínky.

Žena, která zjistila, že žila celou dobu ve lži, ocitla se nejen na mizině, ale v horentních dluzích, si potřebuje uchovat vzpomínky na dobré časy.

Advokáti, účetní a daňoví úředníci hovořili o vypůjčených penězích, spekulativních investičních fondech, propadnutí hypotéky. Klidně mohli mluvit čínsky, protože jejich vysvětlování nerozuměla. Velký dům, který ji strašil od okamžiku, kdy poprvé překročila práh, patří hypoteční bance. Automobily, pořízené na leasing s neuhrazenými splátkami, už také nejsou její. A nábytek? Nakoupený na nikdy nesplacený úvěr.

Na daně raději nemyslet.

Dva měsíce od Richardovy smrti přemýšlela Shelby jen o záležitostech, o něž se podle jeho slov neměla starat. Každý ten pohled naznačoval, že nemá do manželových věcí strkat nos.

A teď? Visí na ní břemeno veškerých dluhů včetně nezaplacených daní do státní kasy. Ty závazky ji paralyzují. Ví, že se nesmí nechat zlomit – už kvůli tříleté Callii.

Shelby by nejraději položila hlavu na nalakovanou desku stolu a vyplakala se.

Nemůžeš, domlouvala si. Callie má jenom tebe, tak udělej, co je třeba…

Otevřela jednu z krabic označenou „Osobní dokumenty“. Advokáti a daňoví úředníci svědomitě prostudovali každou složku. Předpokládala, že si pořídili kopie, nebo rovnou odnesli originály. Teď je na ní, aby prohlédla každý papír a posoudila, co se ještě dá zachránit. Kvůli Callii.

Potřebuje najít dostatek peněz na živobytí, až uhradí všechny dluhy. Pochopitelně si co nejdřív najde práci, ale výdělek nepostačí.

Procházela účty za obleky, boty, večeře v restauracích, ubytování v hotelích, cesty soukromými letadly. Během prvního roku manželství se naučila nezajímat se o peníze. Pak se narodila Callie.

Přála si pro svou dcerku vytvořit příjemný domov.

Zaraženě se rozhlédla po Richardově pracovně. Oblíbil si módní ostré barvy uměleckých doplňků a sněhobílé stěny. Prý se na nich moderní díla vyjímají nejlíp. Tmavé dřevo. Tmavá kožená polstrování.

Tenhle dům by se nikdy nemohl stát jejím domovem, i kdyby zde žila osmdesát let. Richard ho koupil a zařídil, aniž se s ní poradil nebo se zeptal, co by si tu přála mít. Přivezl ji sem před třemi měsíci a řekl: „Překvapení!“ Otevřel dveře do monstrózní vily ve Villanova, podle jeho názoru nejlepší čtvrti ve Filadelfii.

Jasně že předstírala, jak moc se jí tu líbí, z vděčnosti, že se konečně usadí. Snažila se překonat odpor ke křiklavým barvám a vysokým stropům. Callie má domov, bude chodit do prestižní školy a hrát si v bezpečném sousedství. Najde si kamarády. I Shelby snad naváže přátelské kontakty.

Bohužel na to nebyl čas.

Nebyl čas ani uzavřít desetimilionovou životní pojistku. Richard jí lhal, stejně jako lhal o spoření na studium pro Callii.

Proč?

Na otázky se může vykašlat, stejně se nikdy nedočká odpovědí.

Může prodat Richardovy obleky, kravaty, sportovní vybavení, golfové hole, lyže. Uvidí, kolik jí zaplatí. Nabídne věci na eBay, zastavárnám, bazarům.

Udělá inventuru i ve svém šatníku… a šperkovnici.

Zrak jí sklouzl k velkému diamantovému prstenu. Navlékl jí ho tenkrát ve Vegas. Nechá si jen snubní prsten, ostatní šperky prodá.

Pro Callii.

Zvolna se probírala složkami. Počítače odvezli a dosud nevrátili. Nakonec papír je hmatatelný, vše černé na bílém, jak se říká.

Otevřela složku zdravotní dokumentace.

Vzpomínala, jak dbal o svůj zdravotní stav. Ach, ve víru událostí úplně zapomněla zrušit jeho členství v místním klubu a fitness centru. Richard se udržoval v perfektní kondici a nikdy nezmeškal lékařskou kontrolu.

Musí vyhodit všechny ty vitamíny a potravinové doplňky, které denně užíval, prolétlo jí hlavou. Obrátila list.

Tyhle lejstra taky není třeba skladovat. Zdravý, třiatřicetiletý muž utonul v Atlantiku, pouze pár kilometrů od pobřeží Jižní Karolíny.

Všechno skartuje. Richard se pečlivě zbavoval nepotřebných papírů, dokonce si do pracovny koupil vlastní skartovačku. Věřitelé nemusí znát výsledky posledních krevních testů nebo očkování proti chřipce před dvěma lety, či ošetření na pohotovosti, když si při basketbalu vykloubil palec ruky.

Proboha, vždyť se to stalo před třemi lety! U muže likvidujícího průběžně tuny papíru to nemůže znamenat nic jiného než chorobnou posedlost vlastním zdravím. S povzdechem sáhla po další lékařské zprávě staré čtyři roky. Chtěla ji hodit stranou, když se najednou zarazila. Tohohle doktora neznám, mračila se. Tenkrát sice bydleli v mrakodrapu v Houstonu a kdo si má pamatovat všechny doktory, když se každý rok – někdy i častěji – stěhovali? Jenže tady je razítko z newyorské ordinace.

„Nějaký omyl,“ zamumlala. „Proč by Richard jezdil do New Yorku k…“

Strnula a srdce se jí zastavilo. Roztřesenými prsty zvedla list papíru blíž k očím, jako by se potřebovala přesvědčit, zda ji nešálí zrak.

Písmena zůstala beze změny.

Richard Andrew Foxworth podstoupil chirurgické přerušení chámovodu. Zákrok provedl doktor Kapok Haryana ve zdravotnickém centru v Mount Sinaj dvanáctého července 2011. Přerušení chámovodu…

Callii nebyly ani dva měsíce a on se pojistil, aby už nikdy neměli další děti. Když Shelby zmínila své přání pořídit si dalšího potomka, nadšeně souhlasil. Nedařilo se jí otěhotnět, a tak oba prodělali speciální vyšetření.

Slyší ho jako dnes. Proboha, Shelby, uklidni se. Jestli se tím nepřestaneš trápit, nikdy neotěhotníš.

„Ne, máš pravdu, neotěhotním, protože ses skvěle pojistil. Opět jsi lhal. Měsíc co měsíc, zatímco mně se srdce svíralo úzkostí. Jak jsi mi to mohl udělat?“

Prudce vstala od stolu a přitiskla si prsty na oči. Červenec. V polovině července bylo Callii osm týdnů. Vzpomíná si velice dobře, jak tvrdil, že musí pracovně odjet do New Yorku – aspoň v tomhle nelhal. Věděl dobře, že Shelby nebude chtít s nemluvnětem do města a v předstihu zařídil další překvapení – soukromým letadlem ji poslal s dítětem do Tennessee. Prý aby strávila pár týdnů s rodinou a dopřála babičce rozmazlovat svou první vnučku.

Za tu nečekanou velkorysost mu byla nesmírně vděčná. Přitom ji jen uklidil z cesty, a odjel se pojistit, aby nepřišly další děti.

Vrátila se ke stolu. Vzala do ruky fotografii, kterou mu dala zarámovat. Vyfotil ji s Callií bratr Clay. Tenkrát…

Mělo to být poděkování a zdálo se, že si Richard fotky vážil, protože si obrázek po každém přestěhování postavil na pracovní stůl.

„Nic jiného než další lež. Nikdy jsi nás nemiloval, jinak bys nemohl takhle hnusně podvádět.“ V náhlém záchvatu vzteku měla Shelby chuť mrsknout obrázkem do zdi. Zadržela ji jen nevinná tvářička dcerky. Vrátila ho na místo – opatrně jako kousek křehkého porcelánu.

Sklesle se posadila na podlahu – nemohla dál sedět u toho stolu. Skryla tvář do dlaní a usedavě se rozplakala. Ne proto, že muž, jehož kdysi milovala, zemřel, ale proto, že nikdy neexistoval.

***

Na spaní ani pomyšlení. Kávu neměla Shelby ráda, ale teď si v Richardově luxusním italském kávovaru připravila dvojité espresso.

Rozbolela ji hlava, ale posílená kofeinem pokračovala v třídění. Na účty z hotelů a restaurací se teď dívala jinak. Nejen že jí lhal, dokonce jí byl nevěrný.

Částky za pokojovou službu byly na jednu osobu příliš vysoké. Navíc z téhož výletu stvrzenka za stříbrný náramek od Tiffanyho. Nikdy ho nedostala. Jindy utratil pět tisíc dolarů za luxusní dámské prádlo; účet za víkendový pobyt v apartmá ve Vermontu, když údajně letěl obchodně do Chicaga.

Proč si, proboha, schovával tyhle trapné a usvědčující důkazy? Protože mu důvěřovala. Vlastně… Ne tak docela. Tušila, že má milenku, a asi to i poznal. Přesto doklady neničil. Věřil, že je příliš poslušná, než aby se hrabala v jeho osobních věcech. Měl pravdu…

Své další životy před ní uzamknul. Nevěděla, kde najít klíč, a nikdy by se Richarda nezeptala. I tím si byl jistý.

Kolik bylo jiných žen? uvažovala. Ale vždyť na tom nezáleží – i jedna by bylo příliš. Každá kultivovanější, vzdělanější a zkušenější než dívka z podhorského městečka v Tennessee. V devatenácti letech se Shelby nechala oslnit světáckým krasavcem.

Proč si ji vůbec vzal?

Možná ji tenkrát aspoň trochu miloval a toužil po ní. Jak vidět, nestačila mu ke štěstí, nestála mu za důvěru.

Ani na tom nesejde, Richard je přece po smrti.

Měl ji za blázna a ponížil ji. Na mnoho let ji zatížil neúnosným břemenem dluhů a ohrozil budoucnost jejich dcery.

Ještě hodinu probírala složky v jeho kanceláři. Trezor už byl prázdný. Věděla o něm, ale neznala kombinaci číselníku. Dovolila ho advokátům otevřít.

Odnesli většinu právnických dokumentů. Pět tisíc v hotovosti vytáhla a odložila stranou, pak tam byly ještě cestovní pasy a Calliin rodný list.

Pozorně si prohlížela fotografii v Richardově pasu. Pěkný mužský. Upravený, pečlivý střih vlasů, hnědé oči a úsměv filmové hvězdy. Odjakživa si přála, aby Callie zdědila jeho dolíčky ve tvářích.

Odložila pasy stranou. Nechá si svůj a Calliin, Richardův vyhodí, ale raději se předem poradí s právníky.

Nenašla nic tajného, ale než nepotřebné papíry skartovala, každý pro jistotu ještě jednou prohlédla. Zbytek uložila zpět do krabice.

Povzbuzená kávou a zdecimovaná bezradností po šokujících zjištěních prošla domem, dvoupatrovým vestibulem a pak jen v ponožkách po širokém dřevěném schodišti do patra.

Nejprve zkontroluje, zda Callie spí. Vešla do krásného dětského pokoje. Naklonila se nad postýlkou, políbila holčičku ležící na bříšku se zadečkem vystrčeným nahoru – v této pozici její holčička spala nejraději.

Nechala otevřeno a zamířila na konec chodby do manželovy ložnice.

Nenávidí ten pokoj se šedivými stěnami, černým koženým čelem postele, strohými liniemi černého nábytku. A teď ho nenávidí ještě víc, protože se tu s ní Richard miloval poté, co strávil noci v jiných postelích, s jinými ženami.

Všechno se v ní sevřelo při pomyšlení, že ji mohl něčím nakazit. Musí zajít k lékaři. Hned zítra se objedná, ale pro tuto chvíli pustí starost z hlavy.

Vešla do Richardovy šatny, jednou tak velké jako její dívčí ložnice doma v Rendezvous Ridge. Některé obleky ještě neměl na sobě. Armani, Versace, Cucinelli… Richard si oblíbil italské návrháře. Sehnula se pro pár značkových mokasínů, otočila je a zkontrolovala podrážky. Téměř nenošené. Otevřela šatník a vyndala obleky zavěšené v ochranných obalech. Zítra jich co nejvíc odveze do bazaru. „Už jsem to měla udělat,“ povzdechla si. Jenže po prvotním šoku a přívalu smutku nastoupili advokáti, účetní, finanční úřad…

Sáhla do kapes šedého proužkovaného obleku, aby se přesvědčila, že jsou prázdné, a uložila ho do pytle. Pět kousků do jednoho pytle. Čtyři naplnila obleky, dalších pět nebo šest saky a plášti. Pak přišly na řadu košile a neformální kalhoty. Jednotvárná práce ji uklidňovala a po vyprázdnění šatny se jí aspoň trochu ulevilo. Nakonec se zastavila před tmavě hnědou koženou bundou. Nosil ji rád a sytá barva mu velice slušela. Byl to jeden z mála jejích dárků, které si opravdu oblíbil. Přejela rukou po měkkých rukávech. Přepadlo ji pokušení nechat si bundu na památku. Aspoň na nějakou dobu, jen tak ze sentimentu. Vtom si vzpomněla na lékařskou zprávu z New Yorku a hrubě vrazila ruce do kapes bundy. Pochopitelně byly prázdné. Každý večer pečlivě vyndal jejich obsah, a pokud našel pár mincí, hodil je do skleněné dózy na komodě. Telefon strčil do nabíječky, klíče odložil do misky u vstupních dveří nebo je pověsil do skříňky ve své pracovně. Nikdy nenechával nic v kapsách, aby se neprověsily.

Jakmile však stiskla kapsy – naučila se to doma, když se máma chystala prát prádlo – ucítila cosi tvrdého. Znovu sáhla do kapsy, ale byla prázdná. Vytáhla podšívku a při pečlivé prohlídce si všimla malé dírky. Odnesla bundu do ložnice a nůžkami od manikúry nastřihla podšívku. Však ji později zase zašije.

Vsunula prsty dovnitř a vytáhla klíček. Nebyl to obyčejný klíč ke dveřím ani od vozu. Zamyšleně jím otáčela v prstech. K bankovní schránce, blesklo jí hlavou. Jenže ve které bance, a co tam ukládal, když měl trezor doma v pracovně?

Snad by měla informovat advokáty… Ne, neudělá to. Co když Richard má ve schránce zamčenou složku se jmény žen, se kterými ji pět let podváděl? Nestojí o další ponížení.

Najde banku a sama se přesvědčí.

Ať si vezmou celý dům, nábytek, auta, akcie, dluhopisy i peníze, které před ní Richard tajil. Nepotřebuje ani obrazy, šperky a s lehkým srdcem se vzdá činčilového kožichu, který jí daroval k prvním – a posledním – Vánocům v Pensylvánii. Pro ni je nejdůležitější zachovat si zbytek sebeúcty.

Z neklidných snů probralo Shelby vytrvalé tahání za ruku.

„Mami, mamííí, vstávej!“

„Cože?“ Ani neotevřela oči, jen si přitáhla Callii do postele a společně se zachumlaly do přikrývky.

„Je ráno! Fifi má hlad,“ zašvitořila holčička vesele.

„Mmm.“ Fifi, Calliin milovaný plyšový pejsek, se vždycky probouzel hladový. „Dobrá, dobrá,“ zamumlala a ještě minutku dřímala.

Pak se protáhla, posadila se a hodila si přes ramena kašmírový pléd. Nikdy se jí nepodařilo přesvědčit Callii nebo Fifi, aby se ještě na hodinku stulily do postýlky a dopřály jí v klidu se probrat. „Krásně ti voní vlásky,“ zahuhlala.

„Calliiny vlásky. Máminy vlásky,“ zatahala dcerka za pramen sytě zlatorudých kadeří.

„Jsou stejné,“ usmála se Shelby. Barvu i přirozené, nepoddajné kučery zdědila po otci. A protože Richardovi se víc líbily hladké vlasy, každý týden si je pečlivě žehlila.

„Calliiny oči. Máminy oči,“ pokoušela se Callie drobnými prstíky otevřít Shelby přimhouřená víčka temně modrých očí.

„Taky stejné,“ začala Shelby. Zamrkala, když ji Callie píchla do oka.

„Červené.“

„To věřím. Co si dá Fifi k snídani?“ Callie se hluboce zamyslela a dopřála mámě dalších pět minut odpočinku.

„Fifi chce… bonbon!“ prohlásila Callie se širokým šibalským úsměvem, který přiměl Shelby otevřít oči. „Vážně, Fifi?“ obrátila se k legrační hlavě plyšového pudlíka. „Nepřipadá v úvahu.“ Převrátila Callii na záda a polechtala ji po žebrech. Přes příšernou bolest hlavy se s rozdováděnou dcerkou chvilku mazlila. „A jde se snídat,“ zvedla ji pak do náruče. „Dneska máme několik pochůzek, má pohádková královno.“

„Marta? Přijde Marta?“

„Ne, zlatíčko.“ Marta byla chůva. Richard totiž trval na tom, aby o děvčátko pečovala chůva. „Copak jsi zapomněla? Říkala jsem přece, že Marta s námi už nebude.“

„Jako táta,“ doplnila Callie, když ji Shelby nesla ze schodů.

„No, není to přesně tak… Uděláme si báječnou snídani. Víš, co je stejně dobré jako bonbony?“

„Koláč!“

Shelby se rozesmála. „Něco podobného. Palačinky! Palačinky pro štěňátka.“

Callie se zahihňala a opřela si hlavu o mámino rameno. „Miluju mámu.“

„A já miluju Callii,“ odpověděla Shelby. Přitom se zapřísáhla, že obětuje všechno, aby dítěti zajistila co nejlepší život.

Po snídani nejdřív teple oblékla holčičku, pak sebe. Milovala bílé Vánoce. Letos, po Richardově smrti, sníh ani nevnímala. Teď v březnu ho měla po krk, a podle syrového počasí se nedalo tání v dohledné době čekat. V garáži posadila Callii do dětské sedačky a přitáhla pytle s oblečením. S námahou je uložila do kufru elegantního SUV, který ji asi už co nevidět přestane patřit.

Bezpodmínečně musí dát dohromady dost peněz na nějaký bezpečný a zachovalý vůz z bazaru. Možná minidodávku, napadlo ji, když vyjížděla z garáže.

Jela velmi opatrně. Silnice tu sice protahovali, ale zima i v tak luxusní čtvrti napáchala škody. Nejhorší byly zmrazky a díry.

Nikoho tu neznala. Během mrazivých zimních měsíců a po té tragické události většinou ani nevycházela ven.

A Callie se jen zvolna zotavovala z ošklivého nachlazení. Proto také neodjeli s Richardem na zimní rodinný výlet do Jižní Karolíny, jak si původně plánovali.

Onoho osudného dne by byli na lodi s Richardem. Shelby raději poslouchala, jak si Callie povídá s Fifi, a nedomýšlela důsledky. Soustředila se na dopravu a hledala nejbližší bazar.

Před vchodem přesadila Callie do sportovního kočárku a s proklínáním ostrého větru vytáhla z kufru vozu náklad. „Počkejte, pomůžu vám,“ vyběhla nějaká žena a ochotně podržela dveře, aby ji ušetřila složitého manévrování s neforemnými pytli a kočárkem.

„Díky. Je to docela těžké, neměla bych –“

„Držím je. Macey! Přišlo zboží!“

Ze zadní místnosti vyšla mladá těhotná žena. „Dobrý den… Jejda, ahoj, zlatíčko,“ sklonila se ke Callii.

„Máš v bšíšku miminko?“ zašišlala Callie.

„Ano,“ pohladila se žena po zakulaceném břiše. „Vítejte v Druhé šanci. Vezete zboží na ocenění?“

„Ano,“ přikývla Shelby. Letmým pohledem se přesvědčila, že jen malá část regálů a věšáků je zaplněná pánskými oděvy. Začala ztrácet naději.

„Neměla jsem možnost zastavit se u vás dřív, a tak si nejsem jistá, zda… Většinou jsou to obleky, košile a saka.“

„Pánské oděvy bereme omezeně.“ Žena, která jí podržela dveře, poklepala na jeden pytel na přepážce. „Můžu si je prohlédnout?“

„Jistě.“

„Vy asi nejste zdejší,“ prohodila Macey.

„Ne.“

„Návštěva?“

„Bydlíme ve Villanova… teprve od prosince, ale –“

„Páni! Vždyť jsou zbrusu nové. Koukni, Macey.“

„Velikost, Cheryl?“

„Padesát dva, běžná délka. Asi dvacet kompletů.“

„Dvacet dva,“ upřesnila Shelby, „a nějaké věci mám ještě v kufru.“

„Ještě víc?“ zvolaly obě ženy najednou.

„Boty – pánská velikost čtyřicet dva. Pláště, saka a… Víte, manžel –“

„Tátovo oblečení!“ oznamovala Callie, když ženy narovnávaly na pult jeden oblek na druhý. „Nedotýkejte se ho upatlanými prsty,“ upozornila ženy.

„To je v pořádku, zlatíčko. Ach, víte,“ hledala Shelby vhodné vysvětlení. Callie to pohotově vyřešila za ni.

„Táta odešel do nebe.“

„Ach, to je mi moc líto,“ sklonila se k ní Macey a pohladila ji po rameni.

„V nebi je moc hezky a žijí tam andělé,“ doplnilo děvčátko.

„Určitě máš pravdu,“ přikyvovala Macey a pokradmu se ohlédla na Shelby. „Nechejte… Jak se jmenuješ, holčičko?“

„Callie Rose Foxworthová. A tohle je Fifi.“

„Ahoj, Fifi. Zajděte pro zbytek, paní, my zatím Callii a Fifi pohlídáme.“

„Jestli vás to neobtěžuje…“ Shelby váhala. Přece Callii za těch pár minut, co doběhne k autu, neunesou, navíc když je ta mladá na rozsypání… „Hned jsem zpátky. Buď hodná, Callie, maminka si odskočí pro něco do auta.“

Chovaly se moc hezky, uvažovala Shelby cestou k jedné z bank. Lidé jsou obvykle příjemní, když jim dáte šanci. Vzaly všechno, ale věděla, že jen díky Callii. Holčička je očividně okouzlila.

„Jsi můj talisman pro štěstí, Callie Rose.“

Callie se culila, v puse slámku od krabičky s džusem, zrak upřený na obrazovku na zadním sedadle. Shelby jí totiž snad už po sté pustila oblíbeného Shreka.

Obsah

ČÁST I

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

ČÁST II

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

ČÁST III

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

Epilog