Lone Theils

BEZ STOPY

Copyright © 2015 by Lone Theils

First published by Lindhardt & Rinhhof, Denmark 2015

Published by arrangement with Nordin Agency AB, Sweden

Translation © 2016 by Lucia Žáková

Jacket design © 2016 by Marek Novák

Slovak edition © 2016 by Ikar

ISBN 978-80-551-5077-2

1. kapitola

Takmer plešatý muž v strednom veku sa podobal na ktoréhokoľvek školského učiteľa afrického pôvodu. Na sebe mal svetlosivé menčestrové nohavice a čerstvo vyžehlenú košeľu. Pokojne a systematicky ponalieval čaj Earl Grey do porcelánových hrnčekov s kvetinovým vzorom. Keď sa nahol ponad zničený vykachličkovaný stôl a úctivo jej nalial mlieko do čaju, Nora zacítila jemný závan mandľového oleja a pracieho prášku. Do svojho hrnčeka vhodil dve kocky cukru a raz zamiešal. Vzápätí sa pustil do rozprávania. O popravách, znásilneniach, o mrzačení a vraždách.

V Norinej mysli sa vynárali obrazy obludných zverstiev, na ktorých páchaní sa zúčastňoval. Jedna ohavnosť bola horšia ako druhá. Deti v škole boli svedkami hromadného znásilnenia svojej učiteľky, kým ich napokon tiež všetky nepovraždili mačetami. Vyhubili celé dediny, a keď už vrahovia nevládali dvíhať ruky, zavreli tých, čo prežili, do ďalšieho dňa medzi mŕtvoly, keď vraždy pokračovali ďalej. Muž, ktorý z obavy o vlastnú bezpečnosť vystupoval ako „pán Benn“, neprestával vo svojom nekonečnom monotónnom prívale slov.

Nora zovrela hrnček v ruke. Chuť vyliať vriaci čaj do tváre tohto otupeného muža bola ohromujúca. Aby videla reakciu, náznak ľudskosti v jeho ľahostajnom výraze. Cit. Ľútosť.

Potlačila to v sebe. Nora Sandová, zahraničná spravodajkyňa týždenníka Globalt, takto nepracuje. Počúva, zbiera informácie a píše. Je profesionálka.

„Mám už iba jednu otázku,“ ozvala sa neutrálne. Pozrel na ňu pohľadom, ktorý bol už dávno zbavený ľudskosti.

„Áno?“

„Prečo? Prečo ste to urobili?“

Pokrčil plecami. „Prečo nie? Nič iné si nezaslúžili. Boli to šváby a my sme iba upratali v kuchyni.“

Nora sa nebadateľne striasla. Hrala sa s tlačidlom na diktafóne. Vypla prístroj a vstala, hádam až príliš rýchlo.

Pete, ktorý sedel v rohu, sa tiež postavil, vymenil objektív na fotoaparáte a pustil sa do práce.

Fotky muža, ktorý si hovoril „pán Benn“, v tieni. Nezaostrený portrét jeho tváre. Detaily tmavých rúk. Napriek tomu, že ruky pána Benna boli čisté a nechty upravené manikúrou, Nore sa zdalo, že na nich vidí škvrny od zaschnutej krvi.

Boli to fotky muža, ktorý sa teraz dostane na slobodu, pretože sa rozhodol udať vyššie postavených v hierarchii komanda, ako bol on sám. Pán Benn sa prešmykol cez britský azylový systém a mohol sa tešiť na mierumilovný život v pobrežnom meste južného Anglicka, kde pravdepodobne najväčším vzrušením bol každoročný karneval. Nore prišlo zle.

*

Pete vyšiel von. Nora vyhrabala kľúče od auta a hodila mu ich. Zachytil ich vo vzduchu.

„Šoféruješ. Ja som zničená,“ povedala a usadila sa na sedadlo spolujazdca jeho rozbitého auta Ford Mondeo.

Pete zdvihol obočie. „Náročné?“

Bol to typ muža, ktorý toho veľa nenahovoril. Práve preto mali jeho slová váhu a takisto nezameniteľný austrálsky prízvuk.

Nora mala chuť povedať toho veľa. Slová jej však uviazli v krku.

„Sú určité hranice, koľko...“

Pete mlčky vložil tašku s fotoaparátom do kufra, posadil sa dnu a naštartoval. Namiesto toho, aby zabočil na diaľnicu smerom späť do Londýna, nasmeroval auto na pobrežnú cestu.

Nora mlčala. Pracovali spolu, odkedy prišla pred piatimi rokmi do Londýna ako začínajúca novinárka. Po množstve úloh a ciest, ktoré spolu absolvovali, od Afriky až po východnú Európu, nepotrebovali veľa slov, aby si rozumeli.

Slnko hladilo krajinu poslednými zvyškami bledého denného svetla, keď zabočili do malej rybárskej osady Brine a zaparkovali za miestnou krčmou.

Nora sa striasla od zimy a pritiahla si bundu až na uši. Vydali sa k pláži, kde sa sivastý povrch vody zlieval s perleťovou oblohou. Vietor ich hrýzol do líc a po polhodine Nora pocítila, ako sa jed pomaly vyplavuje z jej tela von. Alebo skôr to, že sa zhmotnil do akejsi kapsuly, zmenšil sa na zvládnuteľnú veľkosť a bude ho môcť umiestniť na tmavé miesto hlboko vo svojom vnútri, na poličku hneď vedľa ďalších príbehov podobného kalibru a obsahu.

„Poď, pôjdeme hore do mesta. V týchto končinách mávajú dobré ryby, bol som tu raz s Caroline,“ navrhol Pete.

Ako vždy, keď hovoril o svojej životnej láske, ktorá sa medzičasom už dávno presťahovala späť do Melbourne a vydala sa tam za chirurga, sa do jeho hlasu vkradol zármutok.

Prechádzali úzkymi uličkami, ktoré mimo víkendu a pred začiatkom turistickej sezóny pôsobili mimoriadne opusteným dojmom.

„Hej, počkaj chvíľu.“

Nora zastala pred obchodom, ktorý sa odlišoval od zvyčajnej kombinácie pastelovej zmesi keramických dielní a predajní s rybacími delikatesami. Omietka na fasáde bola olúpaná a výklady špinavé, no vnútri za sklom ho Nora rozpoznala: opotrebovaný tmavohnedý kožený kufor, ktorý by perfektne pasoval do jej domácej zbierky.

Skúsila potlačiť dvere a na jej prekvapenie bol obchod otvorený.

Privítal ju zápach plesne a prachu. Miestnosť bola taká naprataná, až sa zdalo, že steny okamžite prasknú, ak by sem človek ešte vopchal čo i len ťažidlo na listy. Pozdĺž jednej strany ležali vo vysokých stĺpikoch naukladané knihy viazané v koži a vedľa sa týčili police prepchaté krištáľom a rôznymi vzájomne neladiacimi servismi.

Tých zopár medzier medzi policami bolo vyplnených obrazmi rozličnej kvality. Motívy s loďami boli jednoznačným favoritom, všimla si Nora.

Zo zadnej miestnosti sa ozýval praskajúci zvuk hudby, Glenn Miller sa práve dostával do nálady v piesni In the Mood. Za pultom stál muž s gigantickou ryšavou bradou, leštil mosadzný svietnik, nôtiac si pritom do rytmu piesne.

„Vitajte,“ pozdravil ju s úsmevom.

Nora mu opätovala úsmev a rýchlo sa prešla po predajni. Na krátky okamih zauvažovala nad striebornou miskou na maslo v tvare mušle, ale nakoniec sa vrátila ku kufru, ktorý videla vo výklade.

„Mohla by som sa naň pozrieť bližšie?“ opýtala sa a ukázala na kufor prstom.

Muž opustil miesto za kasou. Bol veľký, ale medzi nadbytočným nábytkom a opotrebovanými predmetmi z rôznych pozostalostí sa pohyboval s prekvapivou svižnosťou.

Odložil nabok plechovú škatuľu s kôpkou platní a vyslobodil kufor spod zvyšného tovaru vo výklade.

„Dostal sa k nám len minulý týždeň. Je vo výbornom stave,“ konštatoval.

Nora sa načiahla za kufrom. Ohmatala ho. Pravá koža. Tmavohnedý, poškriabaný. Mal presne ten správny druh ošúchaného vzhľadu.

„Koľko zaň chcete?“ spýtala sa ľahostajne.

„Hm. Nuž,“ zamyslel sa muž a prižmúril oči. „Dohodneme sa na päťdesiatich librách?“

Nora vystrúhala grimasu. „Myslela som, že skôr to bude okolo dvadsať.“

„Je to pravá koža,“ ohradil sa predavač.

Nora stlačila zámku, kufor sa však neotvoril. Zvraštila čelo. „Nedá sa otvoriť?“

Muž pokrčil plecami. „Ach, to nie je nič, čo by sa nedalo zvládnuť obyčajnou sponkou na vlasy a trochou zručnosti,“ zareagoval.

„Áno, ale vnútri môže byť hocičo. Môže byť plesnivý.“ Muž jej zobral kufor z ruky a potriasol ním. Ozval sa slabý, tlmený zvuk.

„Hm. Možno sú v ňom nejaké papiere. Počúvajte. Pokiaľ uzavrieme obchod za štyridsať libier, dostanete obsah kufra zadarmo. Bez toho, aby som ho videl. Ktovie? Možno je vnútri výherný žreb? Je to skvelá šanca!“

O tri minúty už vyšla Nora von z obchodu, ľahšia o tridsať libier a s kufrom v ruke.

„Si nepoučiteľná,“ vzdychol Pete a prevrátil oči.

„Dobre, dobre. Ale uznaj – perfektne sa hodí na miesto pod stolík v obývačke. Hneď vedľa lodného kufra.“

Pete potriasol hlavou a vytiahol ju hore kopcom.

Zjedli grilovanú platesu s hráškovým pyré a ručne krájanými hranolčekmi. Keď si konečne opäť sadli do auta a Pete vložil cédečko Eagles do prehrávača a do navigácie zadal smer „domov“, Nore sa už v hlave rodil koncept článku o učiteľovi z Rwandy.

Keď ju Pete vyložil pred bytom pri Belsize Parku, bola na smrť unavená. Ledva sa doplazila k dverám, umyla si zuby a padla rovno do postele.

2. kapitola

V byte sa rozozvučali zvony Big Benu. Bolo to špeciálne zvonenie, ktoré svojmu šéfovi Oscarovi Krebsovi vybrala na mobil. Hovorili mu aj Krab, pretože bol schopný nájsť slabý bod v akomkoľvek príbehu a vložiť sa doň svojimi klepetami, až kým ho nenaštrbil alebo kým mu novinár nepredložil lepšie fakty. To bola v každom prípade jeho vlastná interpretácia. Ostatní v redakcii zdôrazňovali, že meno sa mu hodilo najmä k farbe tváre, predovšetkým keď bol vystresovaný.

Nora rešpektovala jeho mániu kontrolovať dvojmo až trojmo všetky príbehy pred tým, ako skončili na stránkach Globaltu. Čo ju však bezhranične rozčuľovalo, bola Krabova neomylná schopnosť dezinterpretovať pojem Greenwich Mean Time. Jedna vec bola zabudnúť, že u Nory je o hodinu menej. Druhá však bola priam nástojiť na tom, že je o hodinu napred. Po tom, čo sa mu to pokúsila viac ráz vysvetliť, zistila, že na tomto svete existuje jedna vec, ktorú človek svojho šéfa nenaučí.

„No, už musíš byť niekoľko hodín hore,“ ozval sa Krab čerstvý ako rybička.

Nora zaškúlila na budík na nočnom stolíku. Bolo 6.30 britského času. Prehodila si nohy cez okraj postele.

„Hmm.“

„Dobre teda. Kedy odovzdáš Rwandu? Rátame s tebou na stranu sedem, pôjde to do tlače dnes hneď po obede.“ Hmlisto zamrmlala niečo o štrnástej hodine „dánskeho času“, zložila telefón a došuchtala sa do druhej izby bytu, z ktorej sa jej podarilo vytvoriť akýsi druh obývačky, pracovne, knižnice a kuchynského kúta v jednom. Svoj zvyčajný ranný rituál absolvovala v polospánku – zapnúť počítač, spustiť televízny kanál BBC News 24, dať zohriať vodu v rýchlovarnej kanvici. Nato sa došuchtala do miniatúrnej kúpeľne.

Tu sa však rutina skončila, pretože sa odrazu ocitla taká dlhá ako široká na dlážke predsiene, keď sa potkla o kufor, ktorý včera neskoro večer hodila priamo pred dvere. Zámka sa sama otvorila a z rozďaveného otvoru kufra sa vysypala kôpka polaroidových fotografií. Nora sa posadila na zem a nadvihla veko.

Zobrala kôpku fotiek do rúk a začala si ich prezerať. Na všetkých boli mladé dievčatá, tínedžerky. Osamelé dievčiny pózujúce oproti múru alebo pri stene v takmer identickom postoji. Všetky sa dívali priamo na fotografa.

Niektoré z nich očividne flirtovali s objektívom a na perách im bolo badať úsmev. Ostatné vyzerali hanblivo, akoby sa cítili nesvoje v danej situácii. Podľa účesov a oblečenia fotky časovo odhadom zaradila do osemdesiatych rokov – s typickými nohavicami v štýle MC Hammer, gélom na vlasoch a mikinami – či do rokov deväťdesiatych, keďže na jednom tričku bolo vidieť logo kapely U2.

Zbierka musela patriť amatérskemu fotografovi. Toľko sa predsa len naučila pri svojej práci s Petom. Toto nebola žiadna profesionálna robota, skôr malý zábavný náhľad na niečí chabý pokus naučiť sa ťažkému remeslu robiť fotografie. Iste sa o to pokúšal nejaký muž, zjavne fascinovaný mladými ženami, no očividne sa nikdy nenaučil nič o výbere pozadia, nasvietení, o umeleckom oku ani nehovoriac. Pokrčila plecami a chystala sa zavrieť veko kufra, keď ju odrazu upútala fotografia, ktorá sa odlišovala od ostatných.

Pózovali na nej spoločne dve dievčatá. Usmievajúca sa blondínka bola trochu bacuľatá, ale pekná. Drobná tmavovláska vedľa nej sa mračila do objektívu. Bolo leto a dievčatá boli oblečené v šortkách, za nimi sa vynímalo biele pozadie. Podľa vyblednutého trička s nápisom Feed The World jedného z dievčat datovala fotografiu rok alebo dva po koncerte Live Aid v roku 1984.

No jej pozornosť neupútalo tričko, ale tabuľa za dievčatami. Bola na nej veľká červená šípka a nespochybniteľne čistou dánčinou napísané: Autopaluba 2.

Odložila fotku nabok, išla na toaletu, umyla si zuby a opláchla tvár vodou. Urobila si hrnček uhľovočiernej nesky, pridala do nej mlieko, sadla si za počítač a zapla diktafón.

Miestnosť naplnil bezcitný hlas pána Benna a v nasledujúcich hodinách existovali v Norinom živote len on a jeho hrôzy. Prsty jej tancovali po klávesnici.

*

Nora odovzdala článok a čakala na spätnú väzbu, medzičasom sa zabávajúc tým, že si upratovala kôpky na písacom stole. Skontrolovala obsah chladničky a zvažovala, či má chuť na exkurziu do Whole Foods v Kensingtone s cieľom zadovážiť si niečo na jedenie. Zbožňovala, keď mohla stráviť niekoľko hodín na troch poschodiach vyberaných potravín a vždy prísť domov so stenčenou peňaženkou a s náručím plným talianskeho kozieho syra, pšeničných keksov, ekologických ríbezlí alebo so syrovými koláčikmi z pekárenského oddelenia. Ale cítila, že dnes sa to nestane.

Čosi na fotografii z trajektu jej nedalo pokoj. Mala rovnaký pocit, ako keď sa človek pozerá na staré obrázky mladých, doširoka sa usmievajúcich vojakov, ktorí verili vo svoju nesmrteľnosť a dnes existujú už len vo forme vyrytých písmen na machom obrastenom granitovom pamätníku v Normandii.

Pokúsila sa zo seba striasť pocit tragédie. Dievčatá z fotky sa medzitým už určite stihli vydať aj rozviesť a úplne zabudli na tento výlet trajektom, ktorý spolu podnikli pred niekoľkými desaťročiami.

Nora opäť chytila fotografiu do ruky. Jedna svetlá, druhá tmavá. Pohľad svetlovlasej dievčiny bol tvrdý, akoby provokovala človeka na druhej strane objektívu: Čo odo mňa, dopekla, chceš? Tmavovláska pôsobila hanblivo. Hlavu mala naklonenú nabok a pohľad upretý do zeme, akoby sa neodvažovala pozrieť na fotografa priamo.

Otočila fotku. Na zadnej strane nebolo nič. Myšlienky jej odrazu prerušil zvonček pri dverách.

„Áno?“ opýtala sa váhavo do domového telefónu.

„Dobrý deň, tu polícia. Dostali sme hlásenie o rušení pokoja v dome,“ ozvalo sa výrazným severojutským prízvukom.

Ach! Úplne zabudla, že si s Andreasom dohodla obed.

Boli kamaráti na gymnáziu, ale na jednom z posledných školských večierkov sa Andreas opil a vyznal jej svoju veľkú nehynúcu lásku. A keďže mu ju Nora neopätovala a požiadala ho iba o zachovanie priateľstva, nasledujúce týždne sa jej vyhýbal, až kým im na hlavy nenasadili maturitné čiapky.

Krátko nato Nora vycestovala do Anglicka, kde si po štúdiách dopriala rok voľna, a Andreasa prijali na policajnú akadémiu. Odvtedy postúpil na kariérnom rebríčku a skončil na kriminálnom oddelení. Nora ho sledovala z diaľky. Čas odvtedy očividne vyliečil jeho ranenú hrdosť. Vyhľadal ju na Facebooku a poslal jej správu, že sa chystá na niekoľko týždňov do Londýna, aby sa zúčastnil na špeciálnom kurze o terorizme v Scotland Yarde.

Nora sa musela najskôr poradiť so svojím kalendárom. Bol pochovaný pod exemplárom denníka Guardian spred niekoľkých dní, správou WHO o detskej chudobe a pod článkom o imigrácii, ktorý vytrhla z novín Economist a odvtedy bezúspešne hľadala.

V kalendári stálo čierne na bielom: Obed s Andreasom 13.30.

„Bude z toho niečo?“ ozval sa po chvíli.

Vpustila ho dnu. „Poď hore. O chvíľu budem hotová.“ Hranaté plecia a kukuricovožlté vlasy nad hnedými očami – to bol Andreas, presne ako si ho pamätala. A napriek tomu jasne videla, že roky zanechali stopy na jeho tvári. Dospel.

Bez slova roztvoril náruč a ona sa stratila v jeho objatí.

„Stále krásna ako morská víla,“ konštatoval a uškrnul sa. Nora vyvrátila oči.

„Aspoň si si nenechal narásť policajné fúziky. To by bolo viac, ako by som dokázala zniesť.“

Kývla rukou a pozvala ho do bytu, ktorý sa teraz, keď doň vošiel dva metre vysoký, svalnatý policajt, zdal ešte menší.

„Pracovala som, odkedy som sa dnes ráno zobudila. Musím sa len osprchovať, a hneď niekam vyrazíme. Dáš si zatiaľ kávu?“

„Čo máš na mysli? Chceš povedať, že so mnou nechceš obedovať oblečená v kung-fu župane? Nestal sa z teba na staré kolená trochu nudný patrón?“ zažartoval a zvedavo sa obzeral okolo seba.

Nora zahrala urazenú, ukázala na rýchlovarnú kanvicu a nadvihla bradu.

„Voda, káva, mlieko je v chladničke. Ja idem.“

Dala sa obmývať horúcim prúdom vody, pričom rozmýšľala, kam zoberie Andreasa na obed. Na rohu bola ekologická kaviareň Honey Bee alebo mohli ísť do malého tapas baru pri stanici metra. Túto myšlienku zavrhla. Príliš exotické na niekoho zo severného Jutska, pretože Andreas bol v hĺbke duše stále hlavne Jut. Nakoniec sa rozhodla pre tureckú reštauráciu pri supermarkete.

Vysušila si vlasy a navliekla si skoro nepoužité biele tričko, čierne rifle a sandále. Maskarou si obtiahla mihalnice nad modrozelenými očami, na pery si naniesla lesk a bola takmer hotová vyraziť na slušný obed.

Keď sa vrátila do izby, Andreas sedel s kávou v jednej ruke, v druhej držal fotografiu dievčat.

„Prípad, na ktorom pracuješ?“ Nora potriasla hlavou.

„Včera som kúpila starý kufor a tie fotky boli v obálke, ktorá vypadla z futra,“ vysvetlila a rukou ukázala na kus batožiny, ktorá ešte vždy vegetovala na zemi v chodbe.

„Neviem presne, čo to je, ale niečo na tej fotke ma zaujalo. A hnevá ma, že si to neviem vysvetliť. Mám pocit, akoby som mala vedieť, čo tá fotografia predstavuje, alebo kto na nej je,“ dodala.

Andreas prižmúril oči. „Zdá sa, že jedno z dievčat má náramok. Máš lupu?“

Nora sa prehrabala v šuplíkoch a našla zväčšovacie sklo. Bolo stratené v kope špendlíkov, farebnej kriedy a starých nabíjačiek, ktoré nikdy nedokázala vyhodiť.

Vytrhla fotku Andreasovi z ruky. Naozaj, na zápästí jednej dievčiny sa dal rozoznať náramok s písmenami z korálikov. Písmenká neboli zaostrené, ale Nore sa zdalo, že vidí L... a možno E. Alebo to bolo I?

Lene? Line? Lisette? Lea? Žiadne z mien jej neobjasnilo, čo sa jej tu vlastne nezdalo. Bol jej azda povedomý trajekt, na ktorom sa fotili?

Andreas prerušil prúd jej myšlienok. „Neviem ako ty, ale ja som dnes ešte neraňajkoval, takže čo bude s tým obedom? Dostanem niečo jesť, alebo ako?“

*

O niečo neskôr už sedeli U Abdula a Andreas šokoval Noru svojou znalosťou tureckého jedálnička. Köfte, cacik, pide a nakoniec Abdula potešil svojím tesekkür, za čo sa mu hostiteľ odvďačil širokým úsmevom.

Nora zdvihla obočie.

„Čo je?“ spýtal sa Andreas sucho. „Myslíš, že z Aalborgu nelietajú medzinárodné lety?“

„Prepáč, len si ťa pamätám skôr ako typ, ktorý má rád omáčku a dánske zemiaky. Hodiny som ťa musela presviedčať, aby si ochutnal lazane,“ vysvetlila s previnilým úškrnom.

„Ľudia sa menia,“ odvetil a mykol plecami.

Abdul doniesol karafu s ľadovou vodou a Norine myšlienky sa opäť začali vracať k fotografii dievčat.

„Niečo na tom obrázku ma strašne škrie. Zdá sa mi, akoby som tie dievčiny mala poznať,“ začala.

Andreas prikývol. „Tiež mám taký pocit.“

„Dobre. Dve dievčatá. Meno jednej z nich sa začína na L. Alebo je to možno meno jej priateľa. Na lodi? Lise a trajekt? Line? Lis...?“

A odrazu, práve keď Abdul položil na stôl červený plastový košík s teplým tureckým chlebom, kocky do seba zapadli.

„Lisbeth!“ vyhŕkla a udrela sa do čela.

„Dopekla, Andreas! To je Lisbeth. L ako Lisbeth. Nepamätáš sa na ten prípad? Dievčatá z anglického trajektu?“ Bol to jeden z tých prípadov, ktoré sa z času na čas vynorili v dokumentárnych programoch. Nora si spomenula, že keď bola minulú jar doma v Dánsku na návšteve v letnom dome u Trine, zachytila posledných päť minút z vysielania, ku ktorému si bezmyšlienkovite sadla po veľkonočnom obede. V dokumente znova tvrdili, že to, čo sa stalo s Lisbeth a tou druhou dievčinou, ktorej meno si Nora nevedela vybaviť, bola záhada.

Andreas prikývol, rozlomil kus chlebíka a strčil si ho do úst.

„Áno. Spomínam si na čosi také.“

Norin mozog pracoval na plné obrátky v snahe prísť na to, o čo v tomto prípade išlo.

„Tuším to bolo tak, že sa stratili z toho trajektu. A už nikdy ich nenašli.“

Andreas k tomu poznamenal: „Je to stará záležitosť. Stavil by som sa, že ležia niekde na dne mora. A nikto ich nikdy nenájde. Dokonca si myslím, že môj strýko Svend pracuje s niekým, kto na tom prípade svojho času robil.“

Na stôl konečne dorazilo jedlo. Zatiaľ čo si každý plnil tanier, sedeli ako zarezaní. Keď už hodnú chvíľu jedli, Nora to už nevydržala.

„Nemôžeš zavolať svojmu strýkovi? Musím to skrátka vedieť okamžite.“

Andreas sa oprel do stoličky a premeral si ju privretými očami.

„Nemyslíš, že by sme najskôr mohli dojesť?“

„Prosím ťa. Objednám kávu,“ líškala sa mu. Andreas s krátkym povzdychom vytiahol mobil.

Nora zachytila Abdulov pohľad a naznačila, že by si dali kávu, zatiaľ čo sa Andreas pokúšal dovolať svojej rodine.

Kávu im majiteľ naservíroval do malej medenej kanvice. Spolu s ňou doniesol dva neveľké poháre a dva kúsky tureckého medu na bielej servítke.

Nora naliala Andreasovi aj sebe, zatiaľ čo on práve končil hovor so strýkom. Odpila si silnej kávy a rozpustila v nej kocku cukru, aby nápoj zbavila tej najväčšej horkosti.

Andreas sa lúčil. „Dobre teda, tak pozdrav Anniku.“

Dal si načas, vyskúšal najskôr kávu, vystrúhal grimasu a vhodil do nej cukor. Nora naňho pozerala s očakávaním.

„No tak. Vypľuj to zo seba.“

„Mal som pravdu. Môj strýko pracoval s mužom menom Karl Stark. V čase, keď dievčatá zmizli, bol ešte mladým policajným asistentom v Esbjergu. Nikdy sa toho prípadu celkom nezbavil.“

„Dobre, čo sa teda stalo?“

„Strýko si to pamätá v skratke asi takto: zmiznuté dievčatá pochádzali z nápravného zariadenia pre mladistvých pri Ringkøbingu. Osem chránencov a traja dospelí. Išli na trojdňový výlet do Londýna. Ale na trajekte Lisbeth a Lulu bez stopy zmizli. Akoby sa prepadli pod zem. Alebo pod vodu, ak chceš. Nikdy ich nenašli. Lisbethin veľký čierny ruksak sa našiel na palube a to je jediná stopa, ktorá po nich zostala.“

„Ach áno. A tá druhá sa volala Lulu,“ dodala Nora.

„Minulý rok zahrnuli prípad do programu Nevyjasnené prípady na stanici Dánskej televízie, takže to bol pravdepodobne dokument, z ktorého si videla posledné minúty,“ domyslel si Andreas.

Nora sa na chvíľu zamyslela.

„Hmm. Býva tvoj strýko stále v Esbjergu?“

„Nie, našiel svoju životnú lásku Anniku a spolu sa nasťahovali do domu v Dragøre. Ona pracuje na oddelení vrážd hore v Kodani, rovnako ako aj Karl Stark. Mám ti zohnať od strýka jeho číslo?“

Nora prikývla. „Áno, vďaka.“

Hoci si nič neobjednali, Abdul im priniesol ďalšiu kávu. A žmurkol na Noru, keď mu venovala spýtavý pohľad.

„Dnes je špeciálny deň, slečna Nora. Som rád, že vás vidím bez mobilného telefónu a že si neobjednávate takeaway k pracovnému stolu,“ zasmial sa.

Andreas pobavene pokrútil hlavou. „Niektoré veci sa nikdy nezmenia. Alebo áno?“ opýtal sa.

A potom načali neodvratnú časť rozhovoru. O tom, čo kto robí. Čo sa stalo s Olem, Klausom a Červenou Ritou, kto sa oženil či vydal, kto zostal v domácnosti a kto naskočil na kariérnu vlnu.

„A čo ty?“ vyzvedala Nora opatrne, keď Andreas dokončil svoje rozprávanie o rozvodoch, štátnych postoch a o tom, že jednému z kruhu bývalých spolužiakov sa narodili dvojičky.

Samozrejme, skontrolovala si jeho profil na Facebooku, hneď ako ju kontaktoval, ale informácie boli skúpe. Pri statuse neuviedol, či je zadaný alebo single. Jediné, čo mohla konštatovať podľa skupín, ktoré mal pridané, bolo, že sa pravdepodobne stále venoval triatlonu a nestratil svoje nadšenie pre Monthyho Pythona a futbalový klub Chelsea.

„Čo ja?“ zopakoval Andreas.

Vtom zazvonil telefón. Bol to Krab.

„Hej, ty. Skvelý článok, naozaj. Ale chcem, aby si ho trochu prepísala. Myslím, že ho možno veľmi ľahko identifikovať na základe geografických údajov, preto to treba trochu zahmliť. A tretí odsek treba skrátiť. Už sa opakuješ.

Posielam ti článok naspäť. Deadline máš o pol hodiny. Čau, čau.“

Prv než stihla odpovedať, zložil.

Nora vylovila z peňaženky dvadsaťlibrovú bankovku a položila ju na stôl.

„Je mi ľúto. Práca,“ vysvetlila. Andreas nedal na sebe nič znať.

Nora sa pokúsila zmierniť situáciu. „Ako dlho budeš ešte v meste?“

Odmenil ju jedným zo svojich úškrnov. „Choď už. Napíšeme si mail.“

Table of Contents

Start

1. kapitola

2. kapitola