Jiří Wolker

POHÁDKY

Ukázka z elektronické knihy

2012

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takovéto sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

Illustration – cover © Miroslav Tiefenbach, 2012

© Carpe diem, 2012

www.carpe.cz

Made in Moravia, Czech Republic

ISBN 978-80-87631-08-9 (epub)

ISBN-10-978-80-87195-90-1 (pdf)

Pohádka o bledé princezně

Oh – jak tiché bylo království bledé princezny!

Starý, zasmušilý hrad, stavěný v divném, neznámém slohu, složený z kamenných kvádrů a přece tak křehký a lehounký, neboť nápadně protáhlé pilíře, výklenky a vikýře klenuly se vysoko k nebi jako ruce zdvižené k modlitbě. Kolem byl hvozd, uspaný staletým tichem, zamyšlený v modravých mlhách a moudrý ve svých večerech. Jen s jedné strany uzoučkým, jakoby plachým průlivem dotýkal se hradních stěn výběžek moře. Zelenavé vody, plné zvláštních chaluh a roztodivných lastur, klidnily na svých prsou (které jen tiše a odměřeně oddychovaly) groteskní odraz zámeckých věží, zsinalá skaliska a posléze – stávalo se to jen výjimečně, neboť obloha bývala většinou šedivá jako starý zámek – kousek bleděmodrého, pokorného nebe, které ostýchavě, s tajenou úzkostí sestupovalo na chvilky do chladných vod. A tehdy stávala princezna u svého mřížovaného okénka ve Vysoké Věži a dívávala se zamyšleně na zneklidnělé vlny. Ba, ono zjasnění vodních smutků souvisívalo tak těsně a bezprostředně s vyhlédnutím princezniným, že možno se domnívati, že ne nebe, ale její zrak sklouzl do černých vln a bolestně se v nich pousmál, a to tím spíše, že oči její byly právě takové barvy: bolestný úsměv na ztemnělých, chladných vlnách, zakletý v roklině mezi pralesem a vetchým hradem.

Poněvadž hrad ležel daleko v severních krajích, většinu dne opíral se do jeho zdí severák, mnohdy sice divoký, ale většinou lhostejně chladný. Zdi Vysoké Věže byly již valně od něho oprýskané a častokráte veliký kus omítky udrolil se, aby s kratičkým zdušeným výkřikem padl do černého objetí vod.

Snad bych měl ještě pověděti o nebi, které se klenulo nade vším. Zdálo se, že jest stmeleno z výparů prastarých lesů, starého zámku a zavřeného zálivu. Bylo většinou bezbarvé, s nádechem do zelena, a nikdy nebylo možno stanoviti, kde stojí slunce. Jím proháněli se velicí černí ptáci, tvrdého a kovově lesklého peří, jejichž perutě podivně šustily. Princezna byla jimi mnohokráte vyrušena ze snění, neboť zdálo se jí, že jí někdo něco zlého zašeptal. Však ptáci před večerem ztráceli se kdesi, buď v lesích nebo na širém moři, takže princezna nemusela se obávati vyrušování při svých večerních modlitbách.

Do zámku vedl zpuchřelý, visací most, který chraplavě vrčel při svém spouštění otřelými, zrezivělými řetězy. Služebnictvo užívalo malého můstku na zadním nádvoří, však princezna, ku podivu, dávala si spouštěti při svých velmi skrovných vycházkách veliký most a kráčívala po něm skoro posvátně, jako by nesla v srdci všechny touhy a cíle svých předků, za kterými oni kdy po něm vycházeli.

A nyní o princezně samé.

Jak byla bledá, něžná a tichá! Zdálo se, že ona jest jediným slunečním paprskem, který sem pronikl. Její hlava byla těch neurčitých krás, jaké vídáváme ve snu a na které nemůžeme si procitnuvše vzpomenouti. Víme jen, že jsou bledé a navýsost vznešené. Její úsměv byl tak stříbrný, jako zlatý byl její vlas. Její ruce byly bílé pestíky květů, které voní jen před východem slunce. Pleť její byla tak průsvitná, že bylo možno polibkem dosáhnouti modravých, nervosních žilek, chvějících se v zápěstí jakousi neklidnou bázní. Byla krásná svým jemným smutkem, který se položil do jejích očí, aniž je zkalil, byla krásná tichým, slabě altovým hlasem, který všechna slova zahaloval ve zvláštní hedvábný závoj a vyzvedal v nich netušený význam. Krásná byla pokorou svého kroku, který svojí jednoduchostí a prostotou nabýval přídechu obřadnosti a slavnosti. Její tělo, vždy ukryté v látky zšedivělé běli, lemované stříbrnými krajkami, prozařovalo tkáněmi, které zněžněly dotekem její pleti. A její střevíčky – ah, tak maličké a lehounké – z bílé, hladké kůže byly jako dva pocely neposkvrněných holoubat.

Princezna chodívala po celé dny zámkem; tak neslyšně, tak tichounce, že všichni ji slyšeli. Bloudila šerem, podivnými chodbami, v nichž ležel stále plísní páchnoucí vzduch, a vysokými sály, v nichž práchnivěly pradávné zbraně, štíty, praporce, roucha a mnohé jiné předměty, jejichž jmen ani neznala a jejichž účelů se jen dohadovala. Probírala se v těžkých, kovaných truhlicích, plných pokladů, a zamyšleně šeptala si písně tak tesklivé a čisté, že pokoje zesmutněly jako tvář toho, kdo poslouchá něco příliš krásného.

Nejraději sedávala princezna v prostranné jídelně, poblíže krbu (neboť byla příliš zimomřivá). Onen pokoj, ověšený temnými čalouny, měl zvláštnost, že zešeřel, kdykoliv do něj princezna vstoupila. A ona přicházela vždy, když cítila, že v její duši rostou myšlenky příliš bělostné. Tam promítávajíc je do stínů dumávala celá dlouhá odpoledne, kdy apatické a rozervané mraky líně se vlekly od lesů k moři. Tam také visela po stěnách galerie rodinných obrazů. Z červotočivých, černých rámců jen bledě vystupovaly obrysy tváří, neboť vše ostatní zmizelo a zčernalo časem.

Byl pak tu obraz představující snivou, zamyšlenou hlavu jakéhosi mladičkého rytíře. Princezna neopomenula nikdy pohlédnouti co nejhlouběji do jeho velikých a rozzářených očí, které asi proto zůstávaly stále tajemny, že chtěly říci příliš mnoho. Byl to též její vzdálený příbuzný, snad bratranec, který odešel ještě před jejím narozením z tohoto zámku daleko za moře. On byl jediný, který se odvážil vyplouti z těchto šer i přes tradiční úzkost a strach a vydal se do neznámého, zaoceánského světa, který byl všem obyvatelům zámku neznám a kterého se báli. Neboť nikdy nikdo nepřekročil hranice úzkého zálivu, obávaje se širokých dálek jako smrti. A také on (jeho jméno buď vymizelo jim z paměti, nebo častým opakováním je zapomněli) se nevrátil. Poněvadž nepřišlo od něho žádných zpráv, pokládali jej za mrtvého. Jedině princezna, ježto jeho obraz byl jí zvláště milý, oživovala si jej stále a přemýšlela o něm, zvláště když dolehla na ni ona tesknota, která se nedá slovy vyjádřiti. A jí právě se zdálo, že ono slovo jest zakleto v jeho pohledu a že jedině on mohl by je vysloviti.

Jinak byly tu obrazy jen těch, kteří už dávno práchnivěli v zámecké hrobce. I obraz její matky (kolem něhož zelo tolik prázdného místa) visel tu v černém, dubovém rámu.

„Jest ze všech nejzasmušilejší,“ říkávala princeznina chůva, které byla zemřelá laskavou a dobrotivou paní.

„Ona jediná se usmívá,“ myslívala si princezna, pohlížejíc na svoji matičku.

Princeznin otec však doposud žil. Obýval sám s jediným služebníkem zámecké křídlo, které zapadalo do stínů lesa. Nepřipouštěl k sobě nikoho a jen zřídka svoji dceru. Byl velmi starý a vous, šedivý jako severní nebe, sahal mu až po pás. Do jeho oken (byla značně vysoká) sahaly větve zkřivených borovic a naplňovaly pokoj i přes zavřené okenice vůní pryskyřice a prsti. Stařec bral obyčejně svou dceru za obě ruce, pohlížel, nebo aspoň snažil se pohlížeti, na ni bedlivě neurčitým svým zrakem a propouštěl ji, aniž jí co řekl. A přece museli se dověděti o sobě dosti, – neboť král pozdě do noci pokyvoval šedivou hlavou a okna pečlivě uzavřel, – a dcera uzamkla se po své návštěvě ve Vysoké Věži. Tu služebnicím, které věčně klímaly u jejího prahu, zdálo se, že někdo za dveřmi pláče. Poněvadž však zvuk onen byl příliš matný a vzdálený, zařazovaly jej do oblasti svých snů.

Služebnictvo, o němž se ani nevědělo, kolik ho přesně je, ztrácelo se v pokojích a síních, neboť zámek byl neobyčejně rozsáhlý. Scházelo se jen za velikých svátků (které se vyznačovaly tím, že mlhy a oblaka vzaly na sebe obřadnější ráz a vyhouply se výše do prostoru) v zámecké kapli, aby se tam každý pomodlil ke svému bohu. Však princezna ani král tam nepřicházeli. Ona vyšívala tehdy překrásně a navýsost jemné obrazce do temných brokátových rouch (jejich předlohy viděla v zelenavých vodách pod svými okny) a král listoval – není jisto, zda četl – v tlusté knize, bibli podobné. Jinak byly svátky ještě tišší než všední dny a smutek jejich býval ještě intensivnější a čistší.

A tak pomalu, klidně plynul tu den za dnem a týden za týdnem, že nebylo možno rozeznati (neboť nebylo žádných zvláštních mezníků), zda uplynulo již tisíciletí či jediný den. Noci neznaly hvězd, dny neznaly slunce, míjely bez touh a přání, obrácené jen do minula, tišíce vše svým stejnoměrným dechem v rytmus umírajícího ticha a probolených smutků.

A přece jedenkráte se přihodilo něco, co na chvíli rozvířilo odvěké ticho. Však zvuky v samotách umírají v tichu hlubším, než se rodí.

Bylo to den po oné zvláštní a mimořádné vycházce princeznině, která proti všem svým zvykům si vyšla k mořskému břehu až v ta smutná místa, kde úzký záliv ústil do oceánu a kde končilo království zadumaných lesů, aby ustoupilo panství ještě zadumanějších nebes a šepotavého moře. Tehdy princezna, puzena neodolatelnou touhou (žel, nevíme nikdy, odkud a proč neodolatelné touhy přicházejí), sešla po zarudlých svazích a zapomněla na všechna napomenutí starostlivých služebnic, které vždy při jejích vycházkách třásly se ničím neodůvodněným, a tudíž oprávněným strachem. Tehdy po prvé – snad se to stalo uvědomělým pohledem na úžasnou šíři moře – probudily se jí v srdci jakési nové síly, které vystoupivše až na prách jejích očí dovedly je zapáliti ne v pokorné pochodně, ale plápolavé hranice neznámé vášně.

Nebe nebylo prudce rozjizvené fantastickými mraky, které však v dáli bledly víc a více, až kdesi za mírně vypnutými prsy oceánu zněžněly v bledě růžové příšeří. A princezna tušila po prvé ve svém životě, že právě tam zapadá slunce. Onen objev tolik rozplamenil její zamlklou krev (modré žilky zachvěly se jako praporce hnané větrem k nebesům) a její rty zašeptaly přání, které doposud ji nenavštívilo ani v nejroztodivnějších sněních.

Ano – bylo zřejmé, že zatoužila odtud v neznámou dál, zakrytou mořskou plání. Zachtělo se jí ochutnati ostřejších světel a vyšších zvuků onoho světa, – o němž náhle uvěřila, či spíše, jejž si uvědomila tam daleko. Zapomněla na neurčité stíny své domoviny, na tajuplné chodby rodného zámku a snila odvážné sny o ostře vymezených obzorech, plných světla a jasu, a o touhách křičících opojnou vůní kvítí. Snila o žhavém slunci, pod nímž rozložila by své bílé tělo jako leknínový květ na hladinách poledních jezer. A posléze snila o princi, nejvyšším zázraku bohatého světa, který by na silných svých pažích vyzvedl její křehounké tělo vysoko k fialovým nebesům a vynesl ji tryskem nejšílenějších polibků až na nejstrmější pól lásky. A přece, nebyla to touha bráti a dostávati, – byla to touha dávati, plnýma rukama rozdávati něco velmi krásného, – co pro svoji nádheru překypuje z hlubin čistého srdce.

Slunce zapadalo.

Cítila záplavu ohnivé krve deroucí se lhostejnými oblaky. Viděla ji na zrůžovělých pupencích vln a tušila ji na svých planoucích tvářích. A vše, širé moře, nebesa, les a tichý záliv, zatočilo se kolem ní divokým vírem, který omámil ji barvami, jichž předtím neviděla, a vůněmi, které vplavovaly se řezavou sladkostí do jejích chřípí. Když konečně poznala, že slunce již zapadlo, vysílena, ale přece rozhodnuta vracela se náhlým soumrakem domů.

Ó, byly to sny, sny o říši Krásy, která ji pojme jako moře perlovou lasturu!

Rozhodla se v nich pevně, že sotva ráno nesměle zaleskne se na větvích borovic, odjede; že půjde za tím záhadným rytířem, jehož oči tolik sálají v stínech rodinné galerie. Byla si jista, že najde cesty, které nepopálí bodláčím její nožky, že najde zahrady, které otevrou své květy jejím dlaním.

Když bylo po půlnoci, vstala se svého lože, aby zařídila vše potřebné. Vzbudila služebnice i služebníky a rozkázala jim, aby připravili na cestu starou loď, která houpala se již od jejího narození v úkrytu zálivu a byla již celá pokryta lišejníky.

A ku podivu! Služebnice se ani nepodivily. Zdálo se, že sice ve strachu na tento okamžik čekaly, ale teď když nadešel, neměly ničeho jiného než smutný povzdech. Ani starý král nekladl překážek. Projel rukou jen trochu prudčeji svým bílým vousem a zašeptal jen něco tak krátkého a tak neodvratného jako: Osud.

Přípravy byly vbrzku skončeny, a když se blížil den, stála již loď u posledních výběžků lesa, neboť právě tam chtěla nastoupiti na palubu, kde včera odhodlala se k náhlému odcestování.

Bylo chladné jitro. Pobřežní kameny dosud ospale zvedaly se z podušek dlouhých vln, které o půlnoci se narodily na širém moři. Hradní věž byla ještě skryta v mlhách, které se lehce houpaly, jako šedivé závoje na smutné tváři. Princezna však neviděla již tu ničeho, neboť její oči v těch chvílích zářily právě tak jako ony spřízněné zraky na starém obraze. Vstoupila kvapně na palubu (konala vše dnes tak příliš rychle, jako by si to nechtěla ani uvědomiti) a rozkázala napnouti plachty.

Však, když již chystala se naposled políbiti svého otce a dáti rozkaz k odjezdu, tu – neboť nespustila dnes oči s dalekého obzoru – zazdálo se jí, že tam v dálce na moři vidí podivný, temný, chvějící se bod, kterého tam včera nebylo. A opravdu, nebylo pochyby, že z dáli pluje něco k zátoce, něco zšeřelého jako nejisté tušení, něco smutného jako vědomí slabosti.

„Jest to loď!“ volali někteří plavci, kteří měli princeznu odvézti.

„Je to vrak,“ pravil král, který měl moudré a smutné oči.

Princezna sklonila hlavu na prsa, neboť co jiného lze činiti, když zlé tušení odejme nám všechny síly? Vždyť nikdo neslyšel, že by byla kdy přistála u těchto skalisek nějaká loď.

A přece bylo tomu tak. Byl to navýsost zvláštní případ, který svojí jedinečností naháněl hrůzu.

Čekali.

Počali zvolna rozeznávati zlámaný, zoufale v nebesa trčící stěžeň a lodní boky, které sotva okrajem vyčnívaly nad vodu. Na palubě však nebylo viděti nikoho – a přece u stěžně, u zlomeného stěžně ležel jakýsi stín, podobný strženému a zešpiněnému praporci, který chtěl své příliš jasné barvy vyjásati deštivým dnům. Když lodní trosky se ještě více přiblížily (byly bezpochyby hnány tajemným proudem, neboť na lodi nebylo ani vesel, ani kormidla), dovedli rozeznati u onoho stínu podoby lidského těla. Ah, byly to ruce úplně zhroucené a byla to hlava tak skleslá, že musila patřiti člověku, jenž vzpínal ji nad svoje síly nebezpečně vysoko. A loď, která zvolna se blížila, aniž o tom věděla, která každým okamžikem nabírala víc a více kalné vody do svého podpalubí, byla tak ponížená a zdeptaná, že princezna, – ač nemohla ještě přečísti otřelých písmen na přídě, přece mohla s určitostí říci, že znamenají „Marnost“.

„Je to on – princ se zářícíma očima,“ řekla posléze, neuvědomujíc si ani svých slov. „Za ním vyjížděla jsem do neznámých dálek – on zjevoval se mi ve snech. Jen on může se tak příšerně zlomeně vraceti, který vyjel šíleně nezlomný.“

Vrak zatím narazil na pobřežní balvany, zapraskal a roztříštil se na tisíc zpuchřelých trámů a rahen, která se zvolna potápěla. Tehdy vrhli se lodníci do vody, aby zachránili onoho, který nemohl již býti zachráněn.

Když ho přinesli, – podařilo se jim přece vyrvati jeho tělo moři, – položili ho na šedivý trávník před krále a princeznu. Byl to on, princ odvážných zraků, – však oči jeho byly zavřeny a vlhký, prošedivělý vlas, přisátý k jeho vyhublým lícím, dovoloval jen zdaleka uhodnouti jeho podobu.

Princezna se nahnula k němu, neboť tušila, že ještě žije.

„Ah, princi, můj princi, co jste viděl tam v dalekém, neznámém světě?“

Tu on, aniž otevřel svých očí, tichounce pohnul rty a zašeptal:

„Nevidím vás, princezno, – ale přece vás znám, neboť umírám. Zabily mě zámořské země, ujeté a blátivé cesty. Otrávilo mě lhostejné moře a zavraždily mě mé touhy, které pošetile toužily zhmotniti věci tak krásné, že o nich můžeme jen v podvědomí přemýšleti. Vy, která máte srdce jako já a oči, jako já jsem měl, zůstaňte ve svých stříbrných šerech, neboť v krajích řeřavého slunce byla byste žebračkou.“

Pak ústa, která mluvila tak tiše, že to mohla jen princezna slyšeti, zavřela a umlkla.

Byl mrtev.

Princezna (jak byla úžasně bledá!) přitiskla jeho hlavu ke svým prsům. Ah, ano, chtěla ještě políbiti ty zářivé, mučednické oči, které tolik chtěly a tolik viděly. Když již dotýkaly se její rty jeho pleti, – tu otevřela se mrtvá víčka a pod nimi objevily se dvě černé, krvavé, bezoké jámy.

Princezna zachvěla se hrůzou; povstala beze slova a opírajíc se o vetché rámě svého otce vracela se k zámku, aniž se jedenkráte ohlédla, zamlklá, křehká a posvátná ve své bolesti, jako nejkrásnější Myšlenka, zakletá pro svoji subtilní krásu na věky, na věky do srdce básníkova.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Pohádka o bledé princezně