Ronda Rousey

Môj boj, tvoj boj (ukážka)

Copyright © 2016 by Ronda Rousey

Translation © 2016 by Mária Stanková

Cover © 2016 by Peter Mičuda

Cover art and interior photographs © 2015 by Eric Williams

Slovak edition © 2016 by NOXI s. r. o.

Všetky práva vyhradené.

ISBN 978-80-8111-393-2

Z anglického originálu My Fight / Your Fight

Preložila Mária Stanková.

Redigovala Kristína Piatková.

Vydalo vydavateľstvo NOXI, s. r. o., v Bratislave v roku 2016

ako svoju 342. publikáciu.

Prvé vydanie.

Počet strán 312.

Sadzbu zhotovilo 3H creative studio, s.r.o.

Vytlačili TBB, a. s., Banská Bystrica.

www.noxi.sk

Pre mamu a otca.

Dúfam, že ste na mňa pyšní.

„Všetko je raz po prvýkrát.

A potom už proste tak je.“

Mama

Obsah

Predslov prezidenta UFC Dana Whitea 11

Prečo bojujem 15

Noc zápasu 17

Narodila som sa pripravená 23

Víťazstvo je najlepší pocit na svete 25

Všetko sa môže zmeniť v zlomku sekundy 29

Nikdy nepodceňujte svojho protivníka 36

Strata blízkeho je jedna z najničivejších životných skúseností 40

Tragédia predznamenáva úspech 45

Neuspokojte sa s tým, čo je menšie ako vaše schopnosti 47

Fakt, že je to pravidlo, neznamená, že je to správne 50

Bolesť je len časť informácie 55

Zmeňte obmedzenia na šance 59

Verte vedomostiam, nie sile 65

Uvedomte si, kedy treba ísť ďalej 68

Nájdite v obetiach naplnenie 76

V tých najhorších dňoch musíte byť najlepší 84

Nikto nemá právo poraziť vás 92

Útekom zápas nikdy nevyhráte 98

Nečakajte od druhých, že budú rozhodovať za vás 106

Ľudia vo vašom okolí riadia váš svet 110

Koniec zlého kroku je vždy začiatkom niečoho ďalšieho 120

Všetko, čo niečo stojí, si musíte zaslúžiť 124

Všetko je také jednoduché ako rozhodnutie 127

Kedy prekročíte tú magickú hranicu, ktorá vám bráni snívať vo veľkom? 136

Ľudia oceňujú dokonalosť, nech už ste ktokoľvek 140

Prehra je vždy prehra, ale je lepšie zhasnúť v žiarivej sláve 148

Toto je moja situácia, ale nie je to celý môj život 155

Nemôžete sa spoliehať len na jednu vec, ktorá vás teší 158

Ignorujte nepodstatné informácie 162

Vzťahy, ktoré sa ľahko rozpadnú, nikdy za nič nestáli 168

Niekto musí byť najlepší na svete, prečo nie ty? 173

Nájsť si trénera je také isté, ako nájsť si frajera 180

Budete skúšaný 189

Víťazi robia vždy viac 199

Naplánujte si prvú výmenu 204

Nič nebude nikdy perfektné 209

Ak by to bolo ľahké, dokázal by to každý 219

Jediná moc, ktorú ľudia nad vami majú, je tá, ktorú im dáte 222

Víťazenie je o zvyku 231

Radšej pôjdem s kožou na trh, než so strachom čakať, čo sa stane proti mojej vôli 237

Odmietnite akceptovať akúkoľvek inú realitu 243

Najlepší bojovníci sú trpezliví, keď treba 248

V zápase je okamih, ktorý si môžete vziať, a dostane ho ten, kto chce najviac 253

Bojovať za každú jednu sekundu 258

Musíte byť ochotný čeliť akýmkoľvek problémom 267

Úspech je najlepšou pomstou 272

Naučte sa využiť odpočinky 277

Pripravte sa na dokonalého súpera 282

Nikomu nedovoľte, aby vás donútil cúvnuť 293

Odpoveď znie: neexistuje žiadna správna odpoveď 299

Bola som tam 302

Najťažšie je vedieť, kedy treba odísť 305

Víťazenie 308

Ďakujem 310

O autorkách 312

PREDSLOV

prezidenta UFC Dana Whitea

Ronda Rousey zmenila pravidlá hry.

Jasné, že som si to nemyslel v roku 2011, keď som bol v Los Angeles a v rozhovore pre TMZ (internetová stránka o celebritách) sa ma spýtali, kedy budú ženy bojovať v Ultimate Fighting Championship (UFC). Pozrel som sa do kamery a odpovedal: „Nikdy.“

Vtedy som to myslel vážne. Nemám žiaden problém so ženskými zápasmi a živí ma to, ale vždy, keď došlo na ženy v súťaži UFC, spomenul som si na zápas, ktorý som videl na miestnej šou v Severnej Kalifornii. Bola tam žena, ktorá bojovala ako muž, a bojovala so súperkou, ktorá vyzerala, akoby mala za sebou päť hodín Tae Bo. Bol to jeden z najhorších jednostranných zápasov, aké som videl, a nechcel som to zažiť v UFC.

Potom prišla Ronda.

Pár mesiacov po rozhovore pre TMZ sme robili šou v Las Vegas a niekto na mňa zakričal. Bola to Ronda Rousey. Už som o nej počul; povedali mi, že je to dobrá zápasníčka. Prišiel som k nej, potriasol jej rukou a ona povedala: „Raz budem pre vás zápasiť a budem prvá žena, ktorá získa majstrovský titul.“ Musíte si však uvedomiť, že mi to hovorili všetci – muži aj ženy. Všetci hovorili: „Budem pre vás robiť a budem majster sveta.“

Ale ona bola vytrvalá a keď som ju videl bojovať v Strikeforce promotion, ktoré sme kúpili, vedel som, že na nej niečo je. Ronda sa so mnou chcela stretnúť na jednom z podujatí UFC. Po pätnástich minútach rozhovoru som si pomyslel: „Myslím, že to spravím. Ona je tá jediná, ktorá to môže začať, a verím každému slovu, ktoré povie.“ Mala neskutočnú charizmu a energiu. A pri zápase bola neuveriteľná.

Takže som sa rozhodol. Ronda prišla a 23. februára 2013 som z nej spravil hlavný bod UFC 157. Za to rozhodnutie som si toho dosť vypočul od médií a fanúšikov, ale ona v tú noc vkročila do ringu v Anaheime a predviedla úžasný zápas proti Liz Carmouche. Bol úžasný od začiatku až do konca, tesne pred tým než zvonček ohlásil koniec prvého kola.

To bol len začiatok.

Úroveň talentu u žien raketovo stúpala. Vyletela tak hore, že som si to ani nevšimol. A všetko to ťahala Ronda. Je neskutočným úkazom. Vedel som to, cítil som to a veril som tomu. Talent, vzhľad, odhodlanie. Mala to všetko. A hoci si prešla cestu od čašníčky k hviezde, pravda je taká, že vždy bola úžasná športovkyňa, bývalá olympijská víťazka, ktorá našla to, čo chcela robiť. Uvedomila si, že súťaží, aby vyšla na svetlo a ukázala, že je úplne najlepšia. A keď k tomuto uvedomeniu prišla, ovládla svet zmiešaných bojových umení, absolútne v ňom dominovala a stala sa jednou z najväčších, ak nie priamo najväčšou, hviezd v UFC.

Keď som povedal, že zmenila pravidlá hry, tak preto, že je jedinečná v každom slova zmysle.

Nielen pre ženy, ale aj pre ženské športy. Ľudia si vždy povedia: „Ach, ženský basketbal, to je WNBA.“ „Ženský golf, tam hrajú na kratšie méty.“ „Ženský tenis, v tom nehrajú tak tvrdo ako muži.“ O Ronde Rousey to nikto nepovie. Je jedna z najintenzívnejších neuveriteľných športovcov, akých som v živote stretol za celé roky boxovania a bojových umení. Nie som jediný, kto ju v ringu porovnáva s jedinečným Mikeom Tysonom. Sledujte jej silu, sledujte, ako vychádza a ako ide po svojom oponentovi. Nerobí blbosti a keď príde k boju, viete, že jej protivníčku nečaká nič dobré.

Proste sa sústredí, nielen pri zápase alebo tréningu, ale aj vo svojom každodennom živote. Táto žena nežúruje. Ona sa každé ráno zobudí a povie si: „Ako môžem byť lepšia než včera?“ A presne tak žije.

Ronda je neskutočným vzorom, motivuje ženy a dievčatá. Keď som bol malý, chalani sa hrali na jednom mieste a dievčatá na druhom; chalani sa bili a športovali a dievčatá sa hrali s bábikami a domčekmi. Dnes sa všetky dievčatá na Halloween obliekajú ako Ronda Rousey. Pretože je to úžasná, krásna a mocná žena.

Inšpiruje všetkých. Minulé leto počas Little League World Series sa Pierce Jones, trinásťročný afroamerický chlapec z juhu Chicaga, jedna z hviezd série, dostavil na zápas a pod všetkými údajmi a štatistikami mal napísaný zoznam jeho obľúbených športovcov. Bola tam Ronda Rousey. To je prelomový okamih. Mohol si vybrať hocikoho – LeBrona Jamesa, Dereka Jetera, veď je toľko mužských športovcov na výber – ale jeho najobľúbenejším športovcom je Ronda Rousey.

Ronda zmenila svet športu a možno počas toho zmenila aj svet samotný. Myslím si, že ju nič nezastaví a mám skoro pocit, že Ronda Rousey píše svoju knihu príliš skoro, pretože ešte len začala. To, čo táto žena ešte vykoná, bude úžasné, tak sa pripravte na druhú časť príbehu Rondy Rousey.

Prečo bojujem

Som zápasníčka.

Aby ste boli zápasník, musíte byť vášnivý. Mám v sebe toľko vášne, že je náročné ovládnuť ju. Táto vášeň zo mňa vychádza ako slzy z mojich očí, pot z mojich pórov, krv z mojich žíl.

Toľko ľudí si automaticky myslí, že som chladná a bezcitná, ale pravda je, že na bojovanie musíte mať veľké srdce. Srdce mám na dlani a už bolo aj zlomené. Môžem bojovať so zlomeným prstom alebo so stehmi na nohe. Dokážem bez mihnutia oka prijať ranu, ale rozplačem sa pri smutnej piesni, ktorú počujem z rádia. Som zraniteľná a preto bojujem.

Bolo to tak, odkedy som sa narodila. Bojovala som o svoj prvý nádych. Bojovala som za svoje slová. Bila som sa, aby som bola rešpektovaná a vypočutá – a tento boj stále trvá. Dlhú dobu som sa bila za každú maličkosť. Ale teraz mi stačí jeden veľký zápas za pár mesiacov, ktorý mi vynahradí všetky tie menšie denné, ktoré si odpustím. Niektoré prehry sú malé. Zostať trčať v zápche. Dostať vynadané od šéfa. Každodenné urážky, ktoré nás vytáčajú. Ale niektoré prehry menia život. Prísť o milovaného človeka. Zlyhať pri dosiahnutí cieľa, na ktorom ste tvrdo pracovali.

Bojujem za svojho otca, ktorý prehral svoj boj a zomrel, keď som mala osem rokov, a bojujem za svoju mamu, ktorá ma naučila, ako vyhrať v každom okamihu svojho života.

Bojujem, aby ľudia, ktorí ma ľúbia, na mňa boli pyšní. Aby ľudí, ktorí ma nenávidia, trafil šľak. Bojujem pre každého, kto bol niekedy porazený, kto sa niekedy cítil opustený alebo kto bojuje so svojimi vlastnými démonmi.

Dosiahnuť veľkosť je dlhý a namáhavý boj, ktorý zvádzam každý

deň. Úspech dosahujem bojovaním. Nemyslím tým len v klietke alebo na podložke. Život je boj od vášho prvého nádychu do posledného výdychu. Musíte bojovať s ľuďmi, ktorí vám hovoria, že to nepôjde. Musíte bojovať s inštitúciami, ktoré vás obmedzujú. Musíte bojovať s vaším telom, keď vám dáva najavo, že je unavené. Musíte bojovať so svojou dušou, keď vás začnú ovládať pochybnosti. Musíte bojovať so systémami, ktoré tu sú, aby vás ničili, a prekážkami, ktoré vás oberajú o odvahu. Musíte bojovať, lebo nemôžete čakať, že sa za vás bude biť niekto iný. A musíte bojovať za ľudí, ktorí sami nemôžu. Aby ste získali niečo cenné, musíte o to bojovať.

Naučila som sa, ako bojovať a ako vyhrať. Nech už sú prekážky akékoľvek, nech už je proti vám ktokoľvek alebo čokoľvek, existuje cesta k víťazstvu.

A tu je tá moja.

Noc zápasu

Je neskoré poobedie a ja vstávam. Spala som celý deň, zobudila som sa, aby som sa najedla a potom som zase hibernovala. Obliekla som sa, dala som si čierne šortky a čiernu športovú podprsenku.

V mojej hotelovej izbe je horúco. Chcem, aby bolo moje telo rozohriate, uvoľnené.

Postavím sa pred zrkadlo. Vlasy si rozdelím na časti. Najprv vrchnú časť zviažem gumičkou. Zvyšné pramene nechám voľne na krku, rozdelené na pravú a ľavú časť. Potom si vezmem ďalšiu gumičku a zviažem všetky tri časti dokopy do pevného drdola. Takto mi zvýraznia čelo a zväčšia oči. Keď stojím pred zrkadlom, niečo sa prepne. Keď vidím, ako som pripravená na zápas, cítim sa inak; všetko je iné.

O hodinu to začne a je čas ísť. Dám si svoju Reebok mikinu a moje zápasnícke topánky – lacné, čierne a z falošnej kože Love Culture topánky, ktoré sa rozpadajú, ale zažili takmer všetky moje profesionálne víťazstvá.

Môj tím sedí v obývačke, sú rozložení na sedačke a stoličkách. Hovoria tlmenými hlasmi, ale sem-tam je cez dvere počuť smiech. Počujem, ako sa hýbu. Edmond, môj hlavný tréner, radšej dvakrát skontroluje svoju tašku, aby sa uistil, že sme na nič nezabudli. Rener, môj tréner brazílskeho džiu-džicu, zmotáva a rozmotáva banner s logami mojich sponzorov, ktorý bude za mnou visieť v klietke. Chce, aby bol banner tip-top, takže sa musí dať rozmotať jedným pohybom zápästia. Martin, ktorý ma trénuje vo wrestlingu, je vyrovnane pokojný. Justin, môj sparing partner v džude a kamarát z detstva, si nervózne trie ruky. Všetci sú od hlavy po päty vystrojení v oficiálnom tímovom oblečení.

Otvorím dvere, ktoré oddeľujú dve miestnosti, a všetci zamrznú. V miestnosti je ticho.

Ochrankári zaklopú na dvere; sú pripravení odviesť nás dole.

Keď vyjdem z hotelovej izby, cítim sa ako Superman vychádzajúci z telefónnej búdky – s vypätou hruďou a plášťom vlajúcim za ním. Nezastaviteľný. Neporaziteľný. Akurát, že namiesto písmena S mám na hrudi logo UFC. Nasadila som svoj naštvaný výraz. Od okamihu, v ktorom som vyšla z izby, mám bojovnú náladu.

Pred dverami sú traja muži so slúchadlami, ktorí ma majú priviezť na zápas.

„Si pripravená?“ spýta sa úradník – má na mysli zísť dole do arény.

„Pripravená,“ odvetím – a myslím tým vyhrať zápas.

Edmond sa rozhliadne po miestnosti, posledný raz ju skontroluje. Podá mi Monster slúchadlá a ja si ich dám okolo krku.

Hlavný ochrankár ide prvý. Tím ma obklopuje a ďalší dvaja ochrankári sú vzadu.

Prejdeme cez služobné výťahy do tunela betónových chodieb, ktoré sú osvetlené a plné trubiek. Hala je prázdna a zvuky našich krokov sa ozývajú po chodbách. Prejdeme okolo podzemných miestností, kde majú robotníci pichačky, a miestností, kde sa rozdeľujú recyklované materiály. Začujem zvuky z jedálne zamestnancov. Drnčanie nožíkov a vidličiek prejde do ticha, keď prechádzame okolo šatní.

Ako sa približujeme, je vidno viac prejavov života. Členovia produkčného tímu chodia po chodbách. Kameramani, ďalší ochrankári, tréneri, športovci, členovia rôznych športových komisií, náhodní cudzinci prechádzajú cez dvere. Keď vkročíme do arény, pripojí sa k nám úradníčka zo štátnej športovej komisie. Od toho momentu, až dokým neopustíme budovu na konci večera, budem neustále pod jej dohľadom.

Na dverách mojej šatne je biely papier, na ktorom je čiernymi písmenami napísané moje meno, a drží ho čierna páska na káble. „Veľa šťastia,“ povedal mi šéf ochranky, keď som vošla do kvádrovej miestnosti bez okien. Steny boli svetlo béžové; koberec tenký a tmavý. Na podlahe bola podložka a plochá TV obrazovka na stene, na ktorej prebiehalo živé vysielanie menej dôležitých zápasov.

V ďalších šatniach si ľudia púšťali hudbu. Zabávali sa a robili si zo všetkého srandu.

Moja šatňa je vážna. Je v nej ticho. Nikto sa nesmeje. Nemám rada ľudí, čo ma v šatni rozosmievajú. Toto nie je čas na vtipy. Čas na hovadiny už skončil. Teraz tu ide o vážne veci, doriti.

Nesnažím sa ujsť pred tlakom. Čelím mu. Tlak je to, čo je v zásobníku, predtým než zbraň vypáli náboj.

Vojdeme do šatne a posadáme si. Môj piaty cornerman (tréner alebo člen tímu, ktorý zápasníkovi asistuje počas zápasu), Gene LeBell, MMA priekopník a dlhoročný rodinný priateľ sa k nám pridá. Sedí a púšťa a vypína stopky. Zložím sa na zem, hlavu mám na taške. Zatvorím oči a snažím sa zaspať.

Zobudím sa a chcem sa rozcvičiť, ale ešte je priskoro a Edmond ma zastaví.

„Pokoj, ešte nie je čas,“ povie svojím tichým arménskym prízvukom. Jeho hlas je pokojný a plný istoty. Rýchlo mi pomasíruje plecia, akoby sa snažil dostať tak zo mňa prebytočnú energiu, čo mi prúdi po tele.

Najradšej by som tam poskakovala a niečo robila. Chcem byť viac pripravená.

„Hoci ti je zima, si v poriadku,“ povie Edmond. „Pokoj. Nechceš sa prehriať.“

Edmond ma chytí za ruky, keď sa na nás príde pozrieť predstaviteľ športovej komisie, či je obväzovanie rúk v súlade s pravidlami.

Najprv obväzy. Potom biela textilná páska, ktorej odlepovanie z rolky vydáva zvuk ako páranie. Sledujem, ako sa páska hypnoticky prepletá medzi mojimi prstami, okolo mojich dlaní až na zápästia. Potom Edmond zarovná koniec pásky na mojom zápästí a ja som už len sekundu od momentu, na ktorý čakám, od momentu, na ktorý som trénovala, od momentu, na ktorý som bola absolútne pripravená.

Úradník komisie označí moje obmotané ruky s čiernou nezmývateľnou fixkou. Začnem so strečingom, potom tam trochu poskakujem. Edmond mi chvíľu drží boxerské lapy (ploché cvičné rukavice, do ktorých sa boxuje), aby som si zaboxovala, ale zastaví ma, aby to nebolo príliš dlho. Mám pocit, že mi to nestačí. Láka ma to robiť dlhšie.

„Pokoj, pokoj,“ hovorí.

Cez vysielanie počujem dav. Do budovy prichádza stále viac nadšených ľudí a ja počujem, ako hluk preniká cez steny. Energia davu sa dostáva z betónu do môjho tela.

Hodiny tikajú. Edmond ma posadí na rozkladaciu stoličku. Zohne sa ku mne.

„Si lepšie pripravená než to dievča,“ povie mi. „Si lepšia ako ona v každom smere. Bojovala si za tento moment. Potila si sa preň. Nechala si si preň nakopať riť. Všetko, čo sme robili, smerovalo k tomuto okamihu. Si najlepšia na celom svete. A teraz tam choď a nakop tej babe prdel.“

Zničiť svoju súperku je jediná vec, ktorú chcem v tom okamihu spraviť. Je to jediný cieľ každej jednej bunky v mojom tele.

Na chodbe počujem chrapľavý hlas Burta Watsona. Burt je oficiálny opatrovník UFC bojovníkov, čo znamená, že má na starosti toľko rôznych vecí, že neexistuje žiadny názov, ako pomenovať to, čo robí, okrem toho, že nás opatruje.

„Roztočíme to, hej!“ kričí. „Presne to robíme a preto to robíme, bejby. Toto je tvoja noc, tvoj boj. Nenechaj si ju ukradnúť, bejby.“ Jeho hlas sa valí chodbou, keď ma vyprevádza. Začínam byť nabudená.

Moja vyzývateľka vždy vychádza prvá. Nevidím ju, ale počujem jej trápnu hudbu, ktorá reve v aréne. Jej nástupnú pieseň okamžite znenávidím.

Počujem, ako na ňu reaguje obecenstvo. V prítmí tunela cítim, ako ich potlesk víri vzduch, ale viem, že keď prídem ja, ich reakcia bude ako výbuch cez celú arénu. Ľudia sa zbláznia, keď vyjdem ja. Ich rev takmer cítim vo svojich kostiach a viem, že ten hluk zničí moju protivníčku.

Edmond mi silne stlačí tvár. Poškrabká ma za ušami a na nose. Tvár sa mi napne, aby bola pripravená na možný zásah. Vlasy mi stiahne silnejšie. Čelo mi vystúpi. Oči sa mi rozšíria. Som hore. Som v strehu. Som pripravená.

Dostaneme pokyn. Obklopia ma ochrankári. Môj corneman kráča krok za mnou.

Divoké gitary Joan Jett ma zaplavia energiou a keď začne hrať „Bad Reputation“, prehrmím cez chodbu a pozerám sa rovno pred seba.

Keď vyjdem, dav zahučí, ale mám pocit, akoby jas a hlasitosť všetkého okolo mňa boli stlmené. Nevidím nič iné, len to čo je priamo predo mnou, cestu ku klietke.

Keď vstúpim do oktagonu, dám si dole slúchadlá, vyzujem si topánky. Dám si dole mikinu, tričko aj tielko. Môj cornerman mi pomáha, pretože je celkom ťažké dať si dole vrstvy oblečenia, keď máte oblepené ruky a vypchaté rukavice.

Edmond ma utiera uterákom. Objímem všetkých v mojom rohu. Renera. „Uja“ Genea. Martina. Justina. Edmond ma pobozká na líce. Objímeme sa. Edmond mi dá chránič na zuby. Odpijem si trošku vody. Stitch Duran, môj ošetrovateľ, mi natrie tvár vazelínou a odstúpi.

Chytím si ramená a úradník ma prehliadne, aby sa uistil, že na sebe nemám nič skryté. Prejde mi rukami za ušami, nadvihne mi vlasy a spevní mi vrkoč. Otvorí mi ústa. Skontroluje rukavice. Navedie ma k schodisku.

Keď vojdem do klietky, ukloním sa, je to pohyb, ktorý mi zostal z čias, keď som robila džudo. Dvakrát zadupem ľavou nohou, potom pravou. Skáčem a dupem obomi súčasne. Podídem k rohu. Potrasiem rukami. Pobúcham si pravé plece, potom ľavé a potom stehná. Zohnem sa k zemi. Čupnem si a vstanem. Ešte raz si poskáčem. Potom prestanem.

Ten moment prišiel. Moje telo je pokojné, ale nesmierne v strehu, je pripravené konať a reagovať. Zmysly mám napäté. Som naplnená len jedinou túžbou – túžbou vyhrať. Je to buď vyhrať, alebo zomrieť. Cítim sa, akoby som bola len tu, v tomto okamihu, v tejto klietke, akoby čas, ktorý oddeľuje tento zápas od môjho posledného zápasu, neexistoval. Moja hlava je v bojovnom naladení a ja vstupujem do zóny, kde nič okrem zápasenia nikdy neexistovalo.

Pozriem sa krížom cez klietku.

UFC komentátor Bruce Buffer sa postavil do stredu klietky. Bruce je ten najlepší, ale v okamihu, keď sa pozrie do rohu mojej súperky, tak akoby hovoril len: „Bla bla bla bla bla bla bla.“ Potom sa otočí k môjmu rohu a povie: „Bla bla bla bla bla bla.“

Vidím to dievča. Sústredím sa na ňu. Vždy sa snažím nadviazať očný kontakt. Niekedy tá druhá odvráti pohľad.

Chcem, aby sa na mňa pozerala.

Chcem, aby sa mi pozerala do očí. Chcem, aby videla, že sa vôbec nebojím. Chcem, aby vedela, že nemá najmenšiu šancu. Chcem, aby sa vydesila. Chcem, aby vedela, že prehrá.

Rozhodca sa pozrie na moju súperku a spýta sa: „Si pripravená?“

Prikývne.

Potom na mňa.

„Si pripravená?“

Prikývnem a pomyslím si: Tak som sa narodila.

A potom sa to začne.

Narodila som sa pripravená

Mnohí ľudia si uvedomujú, že pred zápasom nie sú pripravení. Vyj-

dú k zápasu bez emócií a nepripravení, veria, že tieto ich pocity sa rozplynú, keď sa rozohrejú. Majú to naprogramované v hlavách.

Mňa vychovávali tak, aby som bola pripravená na boj okamžite. Ešte som sa ani nerozohriala a už som taká pripravená na začia-

tok zápasu, že sa takmer premáham, aby som vydržala, a len čakám, kým rozhodcova ruka klesne.

Nikdy neviete, či nebudete musieť byť pripravený o niečo skôr, než čakáte.

Keď som sa narodila, takmer som zomrela.

Prvého februára 1987 pobehovala moja mama po byte, aby mala pred odchodom do nemocnice všetko nachystané.

„Ron, si pripravený?“ spýtala sa mama môjho otca.

„Zlatko, ja som sa narodil pripravený,“ odpovedal.

Ale moji rodičia neboli pripravení na to, čo malo prísť.

Narodila som sa s pupočnou šnúrou omotanou okolo môjho krku, ktorá ma oberala o prívod kyslíka. Srdce sa mi zastavilo. Zmodrala som a prestala som vnímať. Na Apgarovej škále od 0 do 10, ktorá hodnotí zdravie narodených detí, sa za dobré považuje číslo 7. Ja som bola na nule.

Mama vraví, že si lekári mysleli, že som mŕtva. Všade vládol zmätok. Pribiehali k nám lekári zo všetkých smerov. Pištiace kolečká kovových vozíkov s prístrojmi sa prihrnuli do izby. Skrinky búchali, keď zdravotníci vyťahovali náčinie z poličiek. Primár vykrikoval príkazy na ľudí, ktorí prichádzali do izby. Nakoniec sa im podarilo dostať ku mne nejaký vzduch. Prerezali pupočnú šnúru, odmotali mi ju z krku, dali mi bábätkovskú kardiopulmonálnu resuscitáciu a kyslík. A potom, čo moja mama opísala ako večnosť – ale zrejme to bolo skôr zopár minút – som začala dýchať a moje srdce začalo biť.

Tento zážitok mojich rodičov riadne vydesil. Bol to jediný raz, keď videla mama plakať môjho otca.

Rodičia mi dali meno Ronda po mojom otcovi, ktorý sa volal Ron. Niektorí ľudia si myslia, že existuje nejaký originálny dôvod, prečo som Ronda bez h, ale nebolo to zámerné. Keď už panika pominula a bolo jasné, že budem žiť, sestra sa spýtala môjho otca, aké meno mi chcú dať. Povedal: „Ronda.“ Spýtala sa ho, ako sa to hláskuje. Volal sa Ron a proste predpokladal, že sa to hláskuje tak isto, a povedal jej „R – O – N – D – A.“ A to mám napísané v rodnom liste. Mohli tam pokojne napísať „Ronda bez H“, pretože celý svoj život opravujem ľudí – a len pred nedávnom to väčšina ľudí začala hláskovať správne – ale myslím si, že mi to lepšie sedí. H je tak či tak sprosté písmeno.

Moji rodičia boli šťastní, že som živá, ale doktor, ktorý ma zachránil povedal, že je možné, že budem mať poškodený mozog, a nepríde sa na to hneď. Vlastne mame povedal, že môže trvať mesiace či dokonca roky, kým sa škody v oblastiach, ktoré spravujú chôdzu alebo reč, napokon prejavia v istých vývojových štádiách.

Doktori zvyčajne pravdu neprikrášľujú, ale tento mame poskytol i nelekársky názor.

„V takýchto prípadoch to deti väčšinou neprežijú,“ povedal. „Teraz vám nemôžem povedať nič iné, okrem toho, že dýcha, jej srdce je v poriadku a jej reflexy sú také, aké by mali byť. Netuším, čo prinesie budúcnosť, ale bábätká sú odolné a toto je určite bojovníčka.“

Table of Contents

Venovanie

Obsah

PREDSLOV prezidenta UFC Dana Whitea

Prečo bojujem

Noc zápasu

Narodila som sa pripravená