Ronda Rousey

with Maria Burns Ortiz

MY FIGHT/YOUR FIGHT

(ukázka)

Copyright © 2015 by Ronda Rousey

All rights reserved

Translation © 2016 by Irena Steinerová

Cover design © 2015 by Richard Ljoenes

Cover art and interior photographs © 2015 by Eric Williams

Interior design by Nancy Singer

Czech edition © 2016 by Noxi, s. r. o.

Jména a identifikační údaje některých osob a míst v této knize byly změněny.

ISBN 978-80-8111-394-9

www.noxi.cz

Pro mámu a tátu.

Doufám, že jste na mne hrdí.

„Všechno je vždycky jednou poprvé.

A pak už to prostě je.“

máma

OBSAH

Předmluva rezidenta UFC Dany Whitea 11

Proč zápasím 15

Den zápasu 17

Narodila jsem se připravená 23

Zvítězit je ten nejúžasnější pocit na světě 25

Všechno se může ve zlomku vteřiny změnit 29

Nikdy nepodceňujte soupeře 36

Prohra je jedna z nejničivějších životních zkušeností 40

Tragédie předchází úspěch 45

Nespokojte se s málem, když máte na víc 47

I když je to pravidlo, ještě nemusí být správné 50

Bolest je jen druh informace 55

Udělejte z nedostatků přednosti 59

Spoléhejte na svou hlavu, ne na sílu 65

Umění jít dál 68

Najděte naplnění v obětech 76

Musíte být nejlepší i ve svůj nejhorší den 84

Nikdo nemá právo vás porazit 93

Kdo uteče, nevyhraje 99

Nespoléhejte, že někdo rozhodne za vás 108

Lidé kolem vás ovlivňují vaše vnímání reality 112

Po neúspěšném tahu vždy následuje další 122

Nic, co za něco stojí, není zadarmo 126

Všechno je stejně snadné jako rozhodnutí 129

Kdy člověk překročí tu začarovanou hranici a přestane mít velké sny? 139

Lidé ocení vynikající výkon, ať jste kdokoli 143

Prohra zůstane prohrou, ale je lepší odcházet se ctí 152

Je to moje situace, ale není to můj život 159

Nezakládejte své štěstí jen na jediné věci 162

Vypouštějte nepodstatné informace 166

Vztahy, co se snadno rozpadnou, stejně za moc nestály 172

Někdo musí být nejlepší na světě. Proč ne ty? 177

Najít si trenéra je jako najít si chlapa 184

Čekají vás zkoušky 193

Šampioni vždycky dělají víc 204

Naplánujte si první výpad 209

Nic nebude nikdy ideální 214

Kdyby to bylo snadné, dělal by to každý 225

Lidé nad vámi mají jen takovou moc, jakou jim sami dáte 228

Vítězit je zvyk 237

Radši se dobrovolně postavit svému strachu, než čekat až mě zaskočí 243

Nenechte si vnutit, že to nejde 249

Nejlepší bojovníci jsou v pravou chvíli trpěliví 254

V každém zápase nastane okamžik, kdy je výhra nadosah, a tehdy záleží, kdo ji chce nejvíc 259

Bojujte o každou vteřinu 264

Musíte být ochotni se ztrapnit 273

Úspěch je nejlepší pomsta 278

Naučte se během boje odpočívat 283

Připravujte se na dokonalého soupeře 288

Nenechte se nikým donutit udělat krok zpět 299

Odpověď zní: žádná správná odpověď neexistuje 305

To znám 308

Nejtěžší je umět včas odejít 311

Vítězství 314

Díky… 317

PŘEDMLUVA

PREZIDENTA UFC DANY WHITEA

Ronda Rouseyová je průkopnice.

To jsem samozřejmě nevěděl, když jsem byl v roce 2011 v Los Angeles a reportér z kanálu TMZ se mě zeptal, kdy budou ženy zápasit v elitní soutěži Ultimate Fighting Championship (UFC). Podíval jsem se do kamery a odpověděl: „Nikdy.“

Tenkrát jsem to myslel vážně. Nijak mi nevadilo, když ženy zápasily a živily se tím, ale jakmile přišla na přetřes jejich účast v UFC, vždycky jsem si vzpomněl na jeden zápas, který jsem viděl na místní show v severní Kalifornii. V ringu se ocitla ženská, která bojovala jako chlap, se soupeřkou, co vypadala, že má za sebou pět lekcí tae-bo. Ta dostala jednu z nejhorších nakládaček, co jsem kdy viděl, a nic podobného jsem v UFC nechtěl.

Pak se objevila Ronda.

Pár měsíců po tom rozhovoru pro TMZ jsme měli show v Las Vegas a najednou slyším, jak na mě někdo volá jménem. Byla to Ronda Rouseyová. Už jsem o ní slyšel; proslýchalo se, že je dobrá zápasnice. Přišel jsem k ní, potřásl jí rukou, a ona povídá: „Jednou budu zápasit pro vás a stanu se první mistryní světa.“ Musím podotknout, že tohle mi říkají všichni: muži i ženy. Všichni tvrdí: Jednou pro vás budu pracovat a budu příštím mistrem světa.

Jenže ona byla vytrvalá, a když jsem sledoval, jak soutěží v organizaci Strikeforce, kterou jsme koupili, poznal jsem, že je opravdu výjimečná. Ronda mě požádala, zda by se se mnou mohla na jedné akci UFC setkat. Po patnáctiminutovém rozhovoru jsem si řekl, že do toho půjdu. Tohle je ta pravá osoba, co to může celé nastartovat, a já věřím každému slovu, co jí vychází z úst. Má ohromné charisma a energii. A vidět ji zápasit je opravdu něco neuvěřitelného.

Takže jsem se rozhodl, Ronda nastoupila a já z ní udělal hlavní událost šampionátu UFC 157, který se konal 23. února 2013. To rozhodnutí vyvolalo spoustu vzrušených reakcí v médiích i mezi fanoušky, ale ona ten večer v Anaheimu vystoupila a podala vynikající výkon v zápase proti Liz Carmoucheové. Bylo to napínavé od začátku až do konce, těsně před zazněním gongu po prvním kole.

Ale to byl jen začátek.

Vyrojila se ohromná spousta nových ženských talentů. Rozběhlo se to tak rychle, až mě to zaskočilo. A všechno to způsobila Ronda. Je jako uragán. Věděl jsem to, cítil jsem to a podporoval. Talent, půvab, odhodlání – to všechno má. Není to jen příběh barmanky, z níž se stala hvězda – Ronda byla ve skutečnosti vždycky vynikající sportovkyně, bývalá olympijská medailistka, která konečně našla svou parketu. Uvědomila si, že je bojovnice, která chce vystoupit před lidi a dokázat, že je absolutně nejlepší. Jakmile na to přišla, ovládla svět smíšených bojových umění, zcela si ho podrobila a stala se jednou z největších, ne-li rovnou největší hvězdou v UFC.

Když říkám, že je Ronda průkopnice, myslím to naprosto vážně. Změnila pravidla hry nejen pro ženy, ale i pro celý ženský sport. Lidi vždycky říkají: Ženský basketbal, ále, to je jenom WNBA. Golfistky? Ty mají kratší odpaliště! Nebo: Ženy nemají v tenisu tak tvrdý úder jako muži. O Rondě Rouseyové nikdo nic podobného netvrdí. Ona patří k těm nejzapálenějším a nejneuvěřitelnějším sportovcům, s jakými jsem za celé ty roky pracoval v boxu a smíšených bojových uměních MMA, a nejsem jediný, kdo ji v osmihranné zápasnické kleci srovnává se samotným Mikem Tysonem. Sledujte její zápal, dívejte se, jak přichází a jak se vrhá na svou soupeřku. To není dětská hra ani nezávazné blbnutí – když vstupuje do ringu Ronda, tak je každému jasné, že její protivnici nečeká nic dobrého.

Dává do toho prostě všechno, nejen při zápase nebo tréninku, ale i v běžném, každodenním životě. Tahle holka neflámuje.

Každé ráno se probudí a ptá se sama sebe: Jak můžu být lepší než včera? Přesně tak přistupuje k svému životu.

Ronda je skvělý příklad pro ženy a dívky. Když jsem byl dítě, kluci si hráli na jedné straně a holky na druhé; kluci pořád někde lítali a holčičky si hrály s panenkami a kočárky. O minulém Halloweenu se dívky po celé zemi převlékaly za Rondu Rouseyovou. Je to totiž úžasná, krásná a silná žena.

Ronda je vzorem pro každého. Minulé léto probíhala Malá liga Světové série a třináctiletý Pierce Jones, černošský chlapec z jižního Chicaga, který byl jednou z hvězd turnaje, přichází na pálku a pod jeho údaji na obrazovce je uvedený jeho oblíbený sportovec: Ronda Rouseyová. To je něco převratného. Mohl si zvolit kohokoli – basketbalistu LeBrona Jamese, baseballistu Dereka Jetera, existuje přece tolik možností na výběr – jeho oblíbenou sportovkyní je však Ronda Rouseyová.

Ronda mění svět sportu a není vyloučeno, že jednou změní svět jako takový. Vůbec bych se tomu nedivil. Mám pocit, že Ronda Rouseyová napsala tuhle knihu trochu předčasně, protože je pořád ještě jen na začátku. Tahle žena nám všem jednou vytře zrak, a jsem přesvědčený, že její příběh bude mít pokračování.

PROČ ZÁPASÍM

Jsem bojovnice.

Aby byl člověk bojovník, musí mít v sobě náruživost. Já jí mám tolik, že ji stěží udržím na uzdě. Uniká ze mne jako slzy z očí, pot z pórů, krev ze žil.

Spousta lidí mě považuje za chladnou a tvrdou, ale pravda je taková, že každý bojovník musí mít ušlechtilé srdce. Já nosím srdce na dlani a taky se mi už párkrát zlomilo. Dokážu zápasit se zlámanými prsty u nohou nebo se stehy na chodidle. Dokážu bez mrknutí oka inkasovat ránu, ale rozbrečím se, když v rádiu hrají smutnou písničku. Jsem zranitelná, a proto zápasím.

Mám to tak už od narození. Bojovala jsem o první dech. Zápasila jsem s prvními slovy. Dodnes svádím bitvu o to, aby mě ostatní respektovali a vyslechli můj názor. Dlouho jsem měla pocit, že si musím vybojovat každou maličkost. Dnes mi ale stačí jeden velký zápas jednou za několik měsíců, aby vyvážil všechny ty drobné bitvy, které každý den vzdávám. Některé prohry jsou malé. Někdo vás předjede v koloně. Sprdne vás šéf. Každodenní drobné ústrky, které člověka dohánějí k šílenství. Jiné prohrané bitvy vás změní. Ztráta milovaného člověka. Neschopnost dosáhnout cíle, o který jste usilovali ze všeho nejvíc.

Bojuju za svého tátu, který svou bitvu prohrál a zemřel, když mi bylo osm, a taky za mámu, která mě naučila, jak vyhrát každou vteřinu svého života.

Bojuju proto, aby na mne byli hrdí ti, kdo mě mají rádi. Aby skřípali zuby ti, co mě nesnášejí. Bojuju za každého, kdo byl někdy ztracený, opuštěný nebo se potýká s vlastními démony.

Dosáhnout výjimečnosti je dlouhá a namáhavá bitva, kterou vybojovávám každý den. Moje cesta k úspěchu je zápas. Nemyslím jen uvnitř klece o velikosti sedmdesát metrů čtverečných nebo na žíněnce s rozměry 8 x 8 metrů. Život je boj od prvního nádechu až do chvíle, kdy vydechnete naposled. Musíte se utkat s lidmi, kteří tvrdí, že to nejde. Poprat se s institucemi, které vám hází klacky pod nohy a staví skleněné stropy, jež musíte rozbít. Musíte bojovat s vlastním tělem, když vám dává najevo, že je unavené. Potýkat se s vlastním mozkem, když se do něj začnou vkrádat pochyby. Porvat se se systémy a nařízeními, které vás mají rozhodit, a nenechat se odradit. Musíte bojovat, protože to nikdo za vás neudělá. Bít se za lidi, kteří sami bojovat nemůžou. Všechno, co má skutečnou cenu, si musíte vybojovat sami.

Naučila jsem se zápasit a vyhrávat. Ať už vám stojí v cestě cokoli nebo kdokoli, vždycky existuje cesta k vítězství.

Tady je ta moje.

DEN ZÁPASU

Vstanu až pozdě odpoledne. Prospala jsem celý den, z postele jsem vylezla jen kvůli jídlu a hned jsem zase upadla do stavu hibernace. Obleču se, natáhnu si černé kraťasy a černou sportovní podprsenku.

V hotelovém pokoji je teplo. Chci mít zahřáté tělo, uvolněné.

Stoupnu si před zrcadlo. Postupně si stahuju vlasy dozadu. Nejdřív ty horní, sepnu je gumičkou. Pak levou stranu. Pak pravou, dokud mi všechny nespadají dozadu na krk. Vezmu další gumičku, spojím všechny tři prameny a smotám je do pevného drdolu. Účes mi napíná kůži a nutí mě mít oči otevřené dokořán. Stojím před zrcadlem a najednou ve mně něco sepne. Když vidím samu sebe připravenou k boji, cítím se proměněná; všechno je jiné.

Do odchodu mi zbývá hodina. Natáhnu si teplákovou soupravu Reebok a obuju zápasnické boty – levné černé šněrovací boty značky Love Culture z umělého semiše, které se už rozpadají, ale absolvovaly se mnou skoro všechna profesionální vítězství.

Můj tým sedí v obýváku hotelového apartmá na malém divanu a několika židlích. Baví se spolu potichu, jen občas se skrz dveře ozve tlumený smích. Slyším, jak přecházejí sem a tam. Můj hlavní trenér Edmond ještě jednou kontroluje tašku, jestli jsme na něco nezapomněli. Rener, který mě trénuje v brazilském jiu-jitsu, smotává a rozmotává transparent s logy mých sponzorů, který bude vyvěšený za mnou v zápasnické kleci. Chce, aby šel rozvinout pouhým švihem zápěstí. Martin, který mě trénuje ve wrestlingu, je ledově klidný. Justin, můj tréninkový partner v judu a kámoš z dětství, si nervózně mne ruce. Všichni jsou vystrojení od hlavy k patě do našeho oficiálního týmového oblečení.

Otevřu spojovací dveře mezi oběma místnostmi a všichni ztuhnou. Zavládne ticho.

Na dveře klepe ochranka; jsou připraveni nás doprovodit dolů. Když vycházím z hotelového pokoje, cítím se jako Superman vystupující z telefonní budky – vypnutá prsa a za zády vlající plášť. Nezastavitelná. Neporazitelná. Jen místo S mám na hrudi logo UFC. Nasadila jsem svůj bojovný výraz. Od minuty, kdy překročím práh, jsem v bojovém režimu.

Za dveřmi stojí tři muži se sluchátky v uchu, kteří mají za úkol odvést mě do arény.

„Jste připravená?“ ptá se šéf ochranky.

„Připravená,“ přikývnu a myslím tím vyhrát zápas.

Edmond se rozhlédne po pokoji a provede poslední vizuální kontrolu. Podává mi sluchátka Monster a já si je zavěsím kolem krku.

Šéf ochranky kráčí v čele. Můj tým se drží kolem mne a zbývající dva členové ochranky průvod uzavírají.

Míříme skrz služební výtahy do tunelů s betonovými podlahami, zářivkami na stropě a nekrytými trubkami. Chodby jsou prázdné a naše kroky se hlasitě odrážejí od stěn. Procházíme kolem provozních místností a prostor, kde se třídí recyklovaný odpad. Slyším řinčení nádobí z bufetu pro zaměstnance. Pípání vysokozdvižného vozíku nakládajícího palety se vytrácí do ticha, zatímco míříme labyrintem chodeb k šatně.

Když se blížíme k místu konání, všímám si dalších známek života. Kolem se motají lidi z produkce. Pendlují tu kameramani, lidi z bezpečnostní služby, trenéři, sportovci, členové sportovní komise i náhodní návštěvníci. Když vcházíme do arény, připojí se k nám zástupkyně státní sportovní komise. Od této chvíle až do konce večera mě nespustí z očí.

Na dveřích šatny mám lepicí páskou připevněný papír se svým jménem vytisknutým černými písmeny. „Hodně štěstí,“ popřeje mi šéf ochranky, když vcházím do místnosti bez oken. Zdi z tvárnic jsou světle béžové, koberec nízký a tmavý. Na podlaze leží cvičební podložka a v televizi s plochou obrazovkou na zdi běží přímý přenos zápasů předprogramu.

Do jiných šaten si lidi nosí stereo přehrávače a pouštějí si hudbu. Vtipkují a dělají si legraci.

U mne v šatně vládne vážná nálada. Je tam ticho. Nikdo se neusmívá. Nemám ráda, když někdo před zápasem vykládá vtipy. Teď není vhodná chvíle na humor. Od okamžiku, kdy vyjdu z hotelového pokoje, se přestávám zajímat o hlouposti. Čas na hovadiny vypršel. Teď se začne dít něco opravdu důležitého.

Nehledám únik před tlakem a napětím. Já ho naopak vítám. Tlak je to, co narůstá v nábojové komoře za kulkou, než vypálí z pistole.

Vcházíme do šatny a děláme si pohodlí. Připojí se k nám můj pátý sekundant Gene LeBell, průkopník smíšených bojových umění MMA a dlouholetý rodinný přítel. Sedí a stále dokola zapíná a vypíná stopky. Lehnu si na zem s taškou pod hlavou. Zavřu oči. Snažím se ještě na chvilku si zdřímnout.

Vzbudím se a chci se rozcvičit, ale je moc brzo a Edmond mě zastaví.

„Vydrž, ještě máš čas,“ nabádá mě se silným arménským přízvukem. Hlas má klidný a konejšivý. Rychle mi promasíruje ramena, jako by se snažil ze mne vyždímat přebytečnou energii, která mi proudí v těle.

Chci se hýbat, poskakovat, něco dělat. Chci být lépe připravená.

„I kdybys byla studená, budeš v pohodě,“ ujišťuje mě Edmond. „Klid. Ať to s tím rozehříváním nepřeženeš.“

Edmond mi zabandážuje ruce a zástupkyně státní sportovní komise kontroluje, jestli dělá všechno podle pravidel.

Nejdřív gázový obvaz. Pak bílá textilní páska, která při odmotávání z cívky vydává trhavý zvuk. Dívám se, jak se mi ovíjí mezi prsty a kolem rukou až k zápěstím. Edmond mi poté uhladí konec pásky na zápěstí a mám o krůček blíž k okamžiku, na který jsem čekala, k okamžiku, kvůli kterému jsem trénovala, k okamžiku, na který jsem ještě nikdy nebyla líp připravená.

Zástupkyně komise mi podepíše omotávku černým permanentním fixem. Začnu se protahovat, trochu poskakuju. Edmond mi nastaví rukavice na pár úderů, ale po chvilce mě zastaví. Mám pocit, že to nestačí. Chci víc.

„Klídek, klídek,“ nabádá mě.

Přes zvuk televize slyším obecenstvo. Do arény se valí další diváci a vzrušení narůstá, až nakonec slyším, jak se ten hluk dere přes zdi. Energie davu pulzuje skrz beton až do mého těla.

Hodiny tikají. Edmond mě posadí na skládací židli. Nakloní se těsně ke mně.

„Jseš připravená líp než ta holka,“ ujišťuje mě. „Ve všem jsi lepší než ona. Kvůli tomuhle okamžiku jsi bojovala. Kvůli tomuhle okamžiku ses potila. Kvůli tomuhle okamžiku jsi dřela jako kůň. Všechno, co jsme dělali, vedlo k téhle chvíli. Jseš nejlepší na světě. A teď běž a tu holku rozmázni.“

Zničit soupeřku je to jediné, po čem v ten moment toužím. Každá buňka v mém těle se soustředí na tenhle jediný cíl.

Na chodbě slyším chraplavý hlas Burta Watsona. Burt je oficiální chůva zápasníků v UFC, což znamená, že má na starosti tolik nejrůznějších věcí, že pro jeho funkci neexistuje lepší označení.

„Jedéém, jóó!“ huláká. „Jdeme na to! Tohle je tvůj večer, tvůj boj. Nenech si ho nikým ukrást, zlato.“ Jeho hlas hřmí chodbou, když mě doprovází k aréně. Jsem nabuzená.

Moje vyzyvatelka vychází vždycky jako první. Nevidím ji, ale slyším, jak její trapná hudba řve na plné pecky po celé aréně. Okamžitě začnu tu její nástupní píseň nesnášet.

Slyším, jak na ni diváci reagují. V přítmí tunelu cítím, jak ve vzduchu duní aplaus, ale vím, že až se objevím já, obecenstvo málem zboří arénu. Všichni začnou šílet. Jejich řev cítím v kostech a vím, že ten hurónský jásot moji soupeřku zdeptá.

Edmond mi pevně stiskne tvář. Masíruje mi uši a nos. Obličej mi tuhne, připravuje se na případný úder. Pak mi pevněji stáhne vlasy dozadu. Kůže na hlavě mě brní. Oči se mi rozšíří. Jsem nabuzená. Jsem v pohotovosti. Jsem připravená.

Dostáváme pokyn. Z obou stran mám členy ochranky. Můj tým jde krok za mnou.

Při divokých kytarových riffech Joan Jettové mnou projede elektrický výboj a za burácení Špatné pověsti se přeženu halou s pohledem upřeným přímo před sebe.

Jakmile se objevím, propukne řev obecenstva, ale já mám pocit, jako by všechno kolem mne mělo ztišený zvuk a zeslabený jas. Nevidím nic kromě toho, co je přímo přede mnou, jen cestu do bojové klece ve tvaru osmiúhelníku, které se říká oktagon.

Na schodech do oktagonu si sundám sluchátka i zápasnické boty. Svléknu si mikinu s kapucí, tričko i tepláky. Můj tým mi pomáhá, protože je někdy dost těžké si sundat vrstvu oblečení, když máte zabandážované ruce ve vycpaných rukavicích.

Edmond mě poplácá ručníkem. Obejmu každého člena týmu. Renera. „Strýčka“ Geneho. Martina. Justina. Edmond mě líbá na tvář. Obejmeme se. Nasadí mi chránič zubů. Usrknu si vody.

Duran, můj cutman neboli ošetřovatel ran, mi natře obličej vazelínou a pak ustoupí stranou.

Rozpřáhnu ruce a zástupkyně komise mě prohledá, jestli nemám na těle něco schovaného. Přejede mi rukama za ušima i do pevně stažených vlasů. Požádá mě, ať otevřu pusu. Zkontroluje mi rukavice. Pošle mě nahoru po schodech.

Když vejdu do ringu, mírně se ukloním – zvyk z doby, kdy jsem dělala judo. Dvakrát dupnu levou nohou. Potom pravou. Vyskočím a dupnu oběma. Vykročím do rohu. Protřepu si paže. Plácnu se do pravého ramene, pak do levého, pak do stehen. Dotknu se podlahy. Kluci mezitím za mnou roztáhnou transparent se sponzory. Poskakuju z nohy na nohu. Udělám pár dřepů. Několikrát zadupu. Tím skončím.

Kýžený okamžik nastal. Tělo mám uvolněné, a přesto ve stavu nejvyšší pohotovosti, připravené k akci i reakci. Smysly mám vybuzené. Ovládá mě jediná touha – vyhrát. Je to otázka vítězství nebo smrti. Mám pocit, že existuju pouze tady a teď, jako by čas, který dělí tenhle zápas od mého posledního, vůbec neexistoval. Mozek přepíná do bojového režimu a já se dostávám do stavu, kde neexistuje nic než zápas.

Zírám na druhou stranu klece.

Hlasatel UFC Bruce Buffer přichází doprostřed ringu. Bruce je v branži nejlepší, ale když se podívá do rohu mojí soupeřky, slyším jenom: „Ua ua ua ua ua ua ua.“ Potom se otočí do mého rohu a zvolá: „Ua ua ua ua ua ua ua.“

Kouknu na tu druhou holku. Upírám na ni oči. Vždycky se snažím navázat oční kontakt. Někdy se soupeřka dívá jinam.

Chci, aby se na mě podívala.

Chci, aby mi hleděla přímo do očí. Aby viděla, že nemám strach. Aby věděla, že nemá šanci. Aby se vyděsila. Chci, aby jí bylo jasné, že prohraje.

Rozhodčí pohlédne na mou soupeřku a zeptá se: „Připravená?“

Přikývne.

Ukáže na mě.

„Připravená?“

Přikývnu a pomyslím si: Už od narození.

A pak začneme.

NARODILA JSEM SE PŘIPRAVENÁ

Mnozí sportovci před zápasem znejistí a dostanou strach, že nejsou dobře připravení. Jdou do arény nerozehřátí a doufají, že se to zlomí, když se ještě trochu rozcvičí. Uvěří tomu.

Byla jsem vychovávaná k tomu, že musím být připravena začít zápasit prakticky z fleku. Skoro vůbec se nerozehřívám, a přesto jsem tak nabuzená, že se před začátkem zápasu musím téměř násilím držet zpátky a nemůžu se dočkat, kdy už rozhodčí odmávne začátek.

Nikdy nevíte, jestli nebudete muset být připraveni dřív, než jste čekali.

Když jsem se narodila, málem jsem umřela.

1. února 1987 moje těhotná matka pobíhala hekticky po domě a snažila se dát všechno do pořádku, než s otcem vyrazí do porodnice.

„Rone, jsi připravený?“ zeptala se máma táty.

„Už od narození, miláčku,“ usmál se otec.

Rodiče ale nebyli připraveni na události, které měly následovat.

Narodila jsem se s pupeční šňůrou omotanou kolem krku, takže jsem neměla přísun vzduchu. Zastavilo se mi srdce. Přišla jsem na svět modrá a nehybná. V Apgar skóre od 0 do 10, které se používá k hodnocení zdravotního stavu novorozence těsně po porodu, se sedmička považuje za dobrou. Já jsem měla nulu.

Máma tvrdí, že si doktoři nejdřív mysleli, že jsem mrtvá. Nastal shon a zmatek. Ze všech stran se sbíhali lékaři. Skřípala kolečka kovových vozíků, na kterých rychle přiváželi nástroje a zařízení. Třískala dvířka skříněk, odkud sestry vytahovaly zdravotnické potřeby. Hlavní porodník vykřikoval povely na lidi, kteří proudili na sál. Nakonec se doktorům podařilo mi přívod vzduchu obnovit. Přestřihli pupeční šňůru, odmotali mi ji z krku, provedli resuscitaci a dali mi kyslík. Po době, která mámě připadala jako věčnost, ale ve skutečnosti to bylo jen pár minut, jsem začala dýchat a začalo mi bít srdce.

Ten zážitek s rodiči docela zamával. Tehdy máma poprvé a naposled viděla tátu brečet.

Rodiče mě pojmenovali Ronda po tátovi, který se jmenuje Ron. Někteří lidé si myslí, že existuje nějaký zvláštní důvod, proč jsem Ronda, a ne Rhonda, ale nebylo to úmyslné. Když všechna ta panika utichla a bylo jasné, že přežiju, zeptala se porodní sestra táty, jak mě chtějí pojmenovat. „Ronda,“ odpověděl. Sestra ho požádala, ať to vyhláskuje. Táta si myslel, že se to píše stejně jako Ron, a proto jí nadiktoval: R-O-N-D-A. Tak to taky uvedli do rodného listu. Mohli tam ale rovnou napsat „Ronda bez H“, protože celý život musím lidi opravovat – zlepšuje se to až poslední dobou. Jsem ale přesvědčená, že tohle jméno mi sedí líp. H je stejně písmeno naprd.

Rodiče byli šťastní, že jsem naživu, ale lékař, který mě zachránil, je upozornil, že možná budu mít poškozený mozek, což se nemusí hned poznat. Může se to projevit po měsících nebo i několika letech, pokud mám postižené oblasti, které ovládají třeba chůzi nebo řeč. Zpoždění v těchto dovednostech se totiž projeví až ve chvíli, kdy se dítě dostane do příslušného vývojového stadia.

Lékaři obvykle nepřikrášlují pravdu, on ale mámě sdělil svůj soukromý názor.

„Ve většině případů, jako je tenhle, to novorozenec vůbec nepřežije,“ prohlásil. „Momentálně vám nemůžu říct nic určitého, jenom to, že dýchá, má pravidelnou tepovou frekvenci a její reflexy jsou takové, jaké mají být. Netuším, co ji čeká v budoucnu, ale děti jsou neuvěřitelně odolné a ona je rozhodně bojovnice.“

Table of Contents

Věnování

OBSAH

PŘEDMLUVA PREZIDENTA UFC DANY WHITEA

PROČ ZÁPASÍM

DEN ZÁPASU

NARODILA JSEM SE PŘIPRAVENÁ