Copyright © Alec Palmer, 2016

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Alec Palmer, 2016

Redakční úprava Vlasta Kohoutová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2016

jako elektronickou knihu.

www.alpress.cz

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-227-8 (ePub)

ISBN 978-80-7543-228-5 (mobi)

Ještě před dvěma sty lety se na Rapa Nui, Velikonočním ostrově, každoročně konal závod tangata manu, Ptačího muže. Náčelníci ze znepřátelených kmenů se sešli na vrcholu impozantního vulkánu Rano Kau v ceremoniální vesnici Orongo, a když závod započal, vrhli se jejich zástupci zvaní hopu do rozbouřených vod nedozírného Tichého oceánu, aby doplavali k blízkému ostrůvku Motu Nui. Náčelník toho, jenž na něm jako první nalezl vejce rybáka černohřbetého, se stal na jeden rok Ptačím mužem, neomezeným vládcem ostrova, jemuž byla prokazována nezměrná úcta. A obdržel také klíč k tajemství, které bylo na ostrově skryto před tisíciletími, v časech, kdy se mu říkalo Mata Ki Te Rangi – Oči, co hledí do nebe…

Takzvaná incká říše byla až do svého zániku vůbec nejvelkolepější a nejvyspělejší jihoamerickou starověkou civilizací, jejíž území se táhlo od Ekvádoru až po sever dnešního Chile a od Tichého oceánu k Amazonské nížině. Dodnes po ní zůstaly jen mohutné chrámy a pevnosti se zdmi z dokonale spárovaných kamenných bloků, které můžeme obdivovat v Cuzcu, Saksaywamanu, Ollantaytambu anebo v proslaveném Machu Picchu.

Původ vládnoucí třídy Inků je dodnes záhadou. Neví se, odkud přišli první z nich a proč přijali a šířili kulturu a jazyk těch, jež si podrobili – kečujských indiánů –, zatímco jejich vlastní řeč je zahalena tajemstvími.

Dávné legendy vyprávějí, že je místem jejich zrodu bájné jezero Titicaca anebo posvátná jeskyně Pacaritambo. Ale jaká je ve skutečnosti pravda? Není mnohem neuvěřitelnější?

PROLOG

MOAI

Velká Británie, Londýn, Britské muzeum

29. března, současnost

18.30 greenwichského času

Sledoval ji. Byla si tím jistá.

Instinktivně přidala do kroku a ještě se ohlédla, ale toho statného muže v červené péřové bundě najednou nikde neviděla.

Možná jsem příliš paranoidní, napadlo ji.

Bylo vcelku pochopitelné, že je nervózní. Na tento okamžik se připravovala několik měsíců. A najednou byl tady. Zcela bez varování.

Pokračovala ke svému cíli, nyní mnohem jistějším krokem: k budově s trojúhelníkovým štítem nad vchodem a řadou iónských sloupů v průčelí, vzdáleně připomínající antický chrám, Britskému muzeu. Zářilo do časného soumraku jako pomyslný plamen vědění, který ji k sobě lákal jako můru.

Rychle přeběhla přes silnici, prošla bránou a zamířila ke schodům vedoucím k hlavnímu vchodu. Stavba působila vskutku monumentálně, snažíc se díky svému vzezření o kontinuitu s dávnou minulostí.

Ale co to vlastně je, ta minulost? prolétlo jí hlavou. Je to něco, co nás definuje, anebo naopak limituje, připomíná nám to dávné chyby a bolesti? A neměli bychom se jí raději vzdát a jít dál? Začít znovu?

Nebyla schopná na tyhle filosofické otázky odpovědět. Od toho tu byli jiní. Věděla však jedno: nyní je tu, aby se s ní poprala. Aby ji učinila smysluplnou. Stejně jako svůj život. Na tuhle příležitost čekala velice dlouho. A nic ji nezastaví.

Vešla do vstupní haly, svlékla si kožešinový kabát a s lítostí ho podala staré uštvané šatnářce. Věděla totiž, že už se pro něj nevrátí. Stejně jako že za chvíli zažije spousta lidí šok. Protože svět už nebude takový jako dřív.

Dnes to začne…

Byla ztělesněním všech jeho snů a nesplněných tužeb.

Kráčela přes Velkou dvoranu, kráska v krátkých bílých šatech na ramínka, rusé vlasy lemující alabastrovou pleť za ní vlály jako plameny ohně.

Josh Brown se přistihl, že má nos sotva pár centimetrů od čtyřicetipalcového LED displeje se záběry z bezpečnostních kamer umístěných ve Velké dvoraně. Odtáhl se a přitom vrazil do kelímku s vychladlým latté, jeho denním životabudičem; málem ho převrhl a jeho obsah vylil na klávesnici počítače.

Cítil, jak únava – anebo spíše apatie – posledních hodin pomalu ustupuje.

Vypadá to, že jsem dnes našel své číslo jedna, napadlo ho potěšeně.

Práce operátora v bezpečnostním úseku Britského muzea byla jednou z nejnudnějších, jakou v životě dělal. I drhnutí aut na benzínce bylo víc vzrušující než sezení v temné špeluňce v suterénu budovy a zírání do displejů. Vzhledem k rozsáhlým bezpečnostním opatřením by se tu musel pokusit něco ukrást jen naprostý pitomec bez kapky soudnosti. Největším hříšníkem celé jeho slavné kariéry denního operátora tak byl znuděný desetiletý kluk, který se odvážil plivnout na slavnou Rossetskou desku.

Nikdo se tedy nemohl divit, že Josh většinu pracovní doby trávil tím, že vyplňoval sudoku, četl si noviny anebo si dělal každodenní žebříček nejvíce sexy návštěvnic muzea.

Myslel si, že dnes bude vítězkou blondýna s otravným, podsaditým a osvaleným přítelem, co vypadal jako buldok – ale potom se, těsně před zavírací dobou, objevila tahle kráska a jeho soukromý žebříček převrátila vzhůru nohama.

Možná by mohla být i kandidátkou na kost měsíce, napadlo ho.

Zvětšil na displeji záběr z další kamery.

Žena se na okamžik zastavila před čítárnou uprostřed Velké dvorany a zdálo se, že se rozhlíží.

Josh si představil, jak z ní strhává ty proklatě krátké bílé šaty a vpíjí se do jejích ňader…

„Neruším?“

Překvapeně sebou trhl a otočil se. Za ním stál Ronald Cross, velitel denní směny. Obvykle do monitorovací místnosti nepáchl celý den, procházel se po muzeu a dělal důležitého, dnes však zřejmě změnil plány.

Josh si připravoval nějakou výmluvu, zjistil však, že ho Cross nevnímá a civí na displej. Nespouštěl oči z té rusovlasé krásky.

Zřejmě máme stejný vkus, napadlo Joshe.

Když Cross zachytil jeho pohled, odkašlal si. „Určitě už musíš být úplně grogy, synku. Já to znám, před lety jsem tu takhle začínal. Nechtěl bys jít dnes dřív domů? Vezmu to za tebe.“

„Co…,“ vyhekl Josh, ale rychle se vzpamatoval. „Jistě, pane. Rád. Díky. A nashle.“

Rychle opustil místnost a zamířil do šaten. Když se stihne rychle převléct, bude mít dost času na to, aby se pokusil sbalit tu krásku – když ji viděl naposledy, měla namířeno do galerie dvacet čtyři. Třeba by ji mohl pozvat na kávu. Až v tom okamžiku si uvědomil, že peněženku zapomněl na pracovním stole. Tiše zaklel a rozběhl se zpátky.

K mé smůle si to Cross určitě rozmyslí, napadlo ho.

Když vkročil do monitorovací místnosti, naskytl se mu pohled na velitele denní směny, horečně pracujícího hned se dvěma počítači zároveň. Cross vypínal kamerový systém, mazal dnešní záběry, které se ovšem měly několik měsíců archivovat, a prováděl rutinní odstávku zabezpečovacích systémů. Ve chvíli, kdy jsou v muzeu ještě stovky návštěvníků!

To nebyl standardní postup.

Vykročil k němu, když se Cross otočil na židli. „Neměl ses vracet,“ zavrčel.

Josh polkl – velitel na něj totiž mířil pistolí.

***

Byla přímo v centru dění. V oku bouře. Jako král na svém trůně.

Hnědošedá čedičová socha, vysoká přes dva a půl metru a vážící čtyři tuny, stála na podstavci ve tvaru krychle přímo uprostřed galerie, obklopená prosklenými vitrínami, a měřila si ji přezíravým pohledem slepých očí, rty pod mohutným nosem pohrdlivě semknuté.

Byl to jeden z nejlepších příkladů moai, soch z Velikonočního ostrova. V domorodém jazyce tohoto prapodivného kusu země, rapanujštině, se jí říkalo Hoa Hakananai’a, podle jednoho z překladů Skrytý či Ukradený přítel, podle dalšího Rozbíječ vln. Místo svého původu opustila již velice dávno, před sto padesáti lety, kdy byla do Spojeného království dopravena na lodi HMS Topaze. Od té doby spočívala v Britském muzeu.

„Je ošklivá.“

Rusovláska zjistila, že vedle ní stojí asi osmiletá dívka s pihovatým obličejem a měří si sochu znechuceným pohledem.

To děvče mělo pravdu. Socha byla skutečně ošklivá – ale zároveň záhadným způsobem krásná. A stejně tak výjimečná a jedinečná. To však nikdo až dosud netušil.

„Nelíbí se mi její uši,“ pokračovala dívka.

„Ty máš taky uši.“

„Ale moje jsou hezčí. Ta socha je má moc dlouhé.“

„To máš pravdu.“

„Vanesso!“ ozval se opodál ženský hlas. „Neobtěžuj tu paní!“

Rusovláska chtěla říct, že jí to nevadí, ale uvědomila si, že kvůli tomu tady není. Musí splnit svůj úkol. A čas již pokročil.

Dívka odběhla za matkou, obtloustlou ženou ve vytahaném roláku, a začala si prohlížet velkou vitrínu s expozicí o Eskymácích.

Rusovláska mezitím začala sochu obcházet. Bylo to vlastně torzo bez nohou, pouze s velkou hlavou, vystouplým břichem a dlouhýma rukama – stejně jako většina moai. Na jejích zádech se nacházelo několik petroglyfů a basreliéfů, zobrazujících zejména mytické tangata manu, Ptačí muže, které ostrované v pozdějších dobách uctívali, komari – ženské genitálie, symbol plodnosti, či ao, ceremoniální pádlo. Tyto i mnohé další viděla snad tisíckrát. V okamžicích, kdy si je starý muž, jemuž vděčila za mnohé, prohlížel na fotografiích s vysokým rozlišením. Byl jimi naprosto fascinovaný, dalo by se říct až posedlý. Téměř nespal. Několik dní nejedl. Nakonec na ni upřel své uhrančivé oči v propadlé tváři – a řekl jí, že se všechno změní.

Potřásla hlavou, aby se těch vzpomínek zbavila, otočila se přes rameno a všimla si hlídače, stojícího opodál. V galerii bylo stále několik návštěvníků, i ta žena s dcerou. Vykročila k nim.

„Promiňte,“ oslovila ženu. „Mohla bych vás pozvat na kávu a na něco sladkého pro dcerku?“

Žena se otočila a zamračila se na ni. „Připadá vám snad, že na to nemáme?“

Její reakce ji zaskočila.

„Ale mami…,“ začala dívka.

„Ne!“ sykla její matka a odváděla ji pryč.

Nebyl čas. Rusovláska pokrčila rameny.

Alespoň jsem to zkusila…

Rychle zamířila ven z galerie a sáhla do kabelky. Ještě jednou si představila tu osmiletou dívku. A na malý, ovšem velice krátký okamžik, pocítila výčitky svědomí. Potom z kabelky vytáhla stříbrný válec, odjistila jej a mrštila ho do galerie.

„Zabijete mě?“

I když se Josh bál odpovědi, stejně tu otázku položil.

Cross už neseděl, ale stál, nepřestával však na něj mířit. Zbraň se mu chvěla v rukách. Nebyl vrah. Něco v jeho očích však Joshe varovalo, aby se o nic nepokoušel.

„Ani se mě nezeptáš, proč to dělám, synku?“ zeptal se ho Cross, aniž by odpověděl.

Josh to chápal víc než dobře: Cross se přede dvěma lety rozvedl a bylo to pro něj velice bolestné. Jeho žena ho úplně oškubala, takže teď bydlel v malém pronajatém bytě na okraji Londýna a nemohl si dovolit ani auto. Byl životní ztroskotanec. A chtěl to změnit.

Cross se jen smutně pousmál; bylo mu jasné, na co mladík myslí. „Otoč se a dej ruce za záda,“ poručil mu a přistoupil k němu, aby ho spoutal.

Josh toho využil a srazil jeho zbraň stranou. Cross těsně předtím stačil zmáčknout spoušť a místností třeskl výstřel. Ještě v šoku z toho, že to doopravdy udělal, povalil Josh Crosse na podlahu, kde se prali o zbraň.

Josh byl mladší a silnější, ale Cross byl zoufalý – a to mu dodávalo sílu. Po dlouhém zápolení se však Joshovi konečně podařilo vyrazit veliteli denní směny pistoli z ruky. Cross po ní zoufale hmatal, ale mladý operátor mu věnoval ránu do čelisti. Velitel znehybněl.

Josh se sesul na podlahu vedle něho a snažil se uklidnit, protože se mu tělo nekontrolovatelně roztřáslo; až teď mu došlo, jak blízko byl smrti.

Až tohle řeknu kámošům…

Potom si vzpomněl na tu rusovlasou krásku. A jak na ni Cross zíral. Ona v tom jela s ním! Anebo spíš naopak: on v tom jel s ní. Nepochyboval o tom.

Co má ta žena za lubem?

Vydrápal se na nejisté nohy, připoutal Crosse želízky k topení a sebral z podlahy jeho zbraň. Předtím, než opustil monitorovací místnost, stiskl tlačítko alarmu.

Když dorazil do Velké dvorany, ocitl se v naprostém chaosu. Kolem běhali vyděšení lidé, několik Joshových kolegů se je snažilo uklidnit a nasměrovat k východům z muzea, další návštěvníci se schovávali v obchodě s knihami a suvenýry.

Pohlédl napravo – nevyděsil je jen alarm, ale i šedavá mlha, která se šířila z galerie dvacet čtyři. Poblíž vchodu leželo několik bezvládných návštěvníků.

Chtěl se jim vydat na pomoc, když z galerie vyšla ta rusovláska s plynovou maskou na obličeji. Byla ztělesněním klidu, zdálo se, že všudypřítomný chaos vůbec nevnímá.

Rychle k ní zamířil a odstrčil přitom jednoho z panikařících návštěvníků, který se mu připletl do cesty.

Rusovláska se najednou zastavila, strhla si plynovou masku z tváře a upřela na něj pronikavý pohled modrých očí.

Zabrzdil, namířil na ni zbraň a snažil se, aby se mu netřásly ruce stejně jako předtím Crossovi. Absolvoval sice střelecký výcvik, ale ještě nikdy nemířil na člověka.

„Lehni si na zem!“ vykřikl.

Usmála se.

Zvenku se ozval pronikavý řev policejních sirén.

„Odsud nemáš kam uniknout!“ křikl na ni.

Pohlédla vzhůru.

Vzhlédl. K dominantě celého Britského muzea a Velké dvorany, střeše složené ze skleněných panelů zapuštěných do ocelové konstrukce. Ve stejné chvíli explodovala v oranžovorudém záblesku a dolů se sesypaly tisíce střepů. Josh instinktivně padl k zemi, pistole mu při tom vyletěla z ruky.

Když to skončilo, rozhostil se děsivý klid, který záhy prolomil křik šokovaných lidí.

Josh se opatrně postavil a dával přitom pozor, aby se neporanil o všudypřítomné střepy. Ve Velké dvoraně nastala ještě větší panika než prve. Bylo několik zraněných a Joshovi kolegové se snažili dostat všechny lidi pryč.

Chtěl najít tu rusovlásku, ale nikde ji neviděl. Potom zaslechl zlověstné skřípění.

Vzhlédl.

Část ocelové konstrukce střechy, nyní provalené dovnitř, se odtrhla a řítila se dolů – přímo na malého chlapce, který stál opodál. Josh k němu přiběhl, popadl ho a odtáhl pryč. Ve stejném okamžiku konstrukce dopadla na zem metr od něj.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se ubrečeného chlapce.

Přikývl.

Potom Josh zaslechl zvuk, který sem nepatřil. Tepání rotorů vrtulníku. Otočil se: v trhlině střechy viselo spuštěné lano, k němuž byla úvazkem připoutaná ta zrzka. Rychle stoupala vzhůru. Setkali se pohledy a ona mu poslala vzdušný polibek. Poté se dostala nad díru ve střeše a zmizela v místě, kde tušil boční posuvné dveře kabiny vrtulníku. Stroj se ihned začal vzdalovat.

Ve stejném okamžiku zaslechl před budovou skřípění brzd – to dorazili muži zákona. Pozdě.

Josh zavrtěl hlavou, zmatený tím vším.

Kdo byla ta žena? A co tu chtěla?

Odpověď se nacházela v galerii. Rozběhl se tam a cestou sebral plynovou masku, kterou nechala ta neznámá ležet na podlaze. Uvnitř galerie bylo všechno zdánlivě v pořádku, nezmizel ani jediný exponát. Musel překročit několik bezvládných těl. Sehnul se k jednomu z nich, k ženě středního věku, a nahmatal jí krční tepnu. Žila. Ten kouřový granát – anebo co to bylo – ji pouze omráčil.

Zvedl se – a všiml si něčeho zvláštního.

Z moai, dominující středu galerie, něco „trčelo“. Jinak to popsat nedokázal. Obešel ji a zalapal po dechu.

Téměř to vypadalo, jako by někdo z jejích beder vysunul zásuvku. Socha byla v tom místě dutá a uvnitř se nacházely tři prohlubně. Věděl, že byla předmětem rozsáhlého vědeckého výzkumu, a dokonce prošla skenováním. Jak to, že na to nikdo nikdy nepřišel?

Jedno věděl jistě. Uvnitř sochy, v těch prohlubních, muselo něco být – a ona to odnesla.

Peru, jezero Titicaca

29. března, současnost

13.53 místního času, 18.53 greenwichského času

Dnešek přinese bouři.

José to věděl už od okamžiku, co brzy ráno vyšel před svůj prostý kamenný dům. Vody jezera Titicaca byly kobaltově modré a zádumčivé jako v kterýkoliv jiný den, břehy stejně nehostinné a vzdálená Cordillera Real na bolivijské straně hranice zářila svou neměnnou bělostí. I přesto viselo něco ve vzduchu. Něco neuchopitelného, něco, co cítil hluboko ve své podstatě, v duši.

Jeho lidé obývali okolí posvátného jezera od nepaměti a on sám strávil na ostrově Amantani uprostřed jeho vod celý, osmdesát let dlouhý život. Byl s tímto místem spjatý a ono s ním.

A proto věděl, že dnešek přinese bouři.

Ale nebude to bouře v pravém slova smyslu. Ještě nedokázal popsat, co přesně se stane, ale měl dojem, že se uprostřed jezera něco pohne. Probudí. Něco, co na tento okamžik čeká celá staletí, ne-li tisíciletí.

I dvě lamy alpaky a tři ovce, jeho jediný majetek, byly od rána nervózní, téměř nežraly. Také to cítily.

Snažil se žít svůj obyčejný den. Poté, co skrovně posnídal, vystoupal na svá políčka, terasovitě se zvedající k jednomu ze dvou vrcholů ostrova, a staral se o chabou úrodu.

V poledne vyšel ke staré incké svatyni na vrcholu kopce, aby obětoval Pachamamě, Matce Zemi. Ale útěchu nenašel. Naopak. Jako by jezero samo šeptalo.

Dnes to začne…

„Nemůžu dýchat! Já nemůžu dýchat! Chápete to, chlape?!“

George Robinson utíkal po přístavním molu v Punu, městu ležícím na březích jezera Titicaca, a marně se snažil popadnout dech. Tiše zuřil na toho nemožného chlapa z cestovky, který si hrál na jejich průvodce, i když podle jeho mínění si to označení rozhodně nezasloužil.

To nemůže jeho skupina alespoň trošku zvolnit to vražedné tempo?

Ne, nemůže. Protože ti nadržení a bohatí novomanželé, kteří si to celou noc rozdávali za papundeklovou příčkou jeho pokoje, prostě nechtěli ztrácet svůj drahocenný čas. A i ostatní se těšili na plovoucí ostrovy indiánů kmene Uru, nacházející se uprostřed zátoky tři míle od Puna, jako by to bylo kdovíco.

„Seňore!“ připletla se mu do cesty indiánka v kroji a s kloboukem na hlavě. „Seňore, prosím!“ Snažila se mu vnutit nějaké ručně vyšívané dečky.

„Dejte mi pokoj, ženská!“ Přemáhal se, aby ji hrubě neodstrčil.

Proč si všichni myslí, že si chce něco koupit? Že je ze Spojených států? Už tady utratil pěkných pár solů, takže nabyl dojmu, že toho pro místní ekonomiku udělal dost.

Přelétl pohledem směsici turistických lodí a člunů, pohupujících se na hladině, zabarvené díky všudypřítomným řasám do jedovatě zelených odstínů. Všiml si, že jeho skupina už nastupuje do jednoho z nich.

Jestli ho tu nechají…

Tenhle výlet si daroval k šedesátým narozeninám. Vždycky chtěl navštívit Peru, zažít jedno z dobrodružství, o nichž do té doby pouze čítal na stránkách románů. Chtěl vidět proslavené Machu Picchu i mýty opředené jezero Titicaca. Ale trvalo mu, než se k tomu rozhoupal. A když se sem konečně dostal, došlo mu, že to možná nebyl úplně nejlepší nápad. Celou dobu bojoval s nevolností způsobenou vysokou nadmořskou výškou oblasti: jezero se totiž nachází na náhorní plošině Altiplano ve výšce 3 800 metrů nad mořem. Nemyslel si, že ji bude snášet tak špatně, a teď se začínal obávat, zda nemá výškovou nemoc, soroche, jak se jí zde říká, před níž je varoval „průvodce“.

Konečně se dostal k lodi a pokoušel se do ní přelézt. Jeden z indiánů, motajících se kolem, se na něj zazubil a chtěl mu podat ruku, George ho však odmítl. Ta pomoc nemusela být zas tak nezištná a muž si mohl dělat zálusk na jeho peněženku.

Do člunu se nakonec spíš zřítil, než nastoupil.

Když dosedl na volné sedadlo, všiml si, jak se od něj ta bohatá novomanželka odtáhla. Jak by ne, když měl košili úplně propocenou a páchl, jako by právě vylezl z chléva.

„Nemůžu za to, že tak chvátáte!“ začal se rozčilovat.

Člun se se zakašláním rozjel a zamířil do vod jezera.

José se vracel zpátky ke svému domu, když se mu země začala chvět pod nohama. Zároveň pocítil zvláštní mravenčení na kůži a prudkou nevolnost. Zavrávoral a málem upadl, srdce mu divoce bušilo v hrudi.

Náhle se setmělo.

Povytáhl si klobouk z čela a vzhlédl. Na nebi se začaly kupit těžké dešťové mraky. Rychleji, než bylo normální. A visely nezvykle nízko.

Potom uslyšel zvláštní, kvílivý zvuk. Jezero pláče, napadlo ho.

Otočil se – a strnul. Kousek od ostrova se hladina vzedmula a stále narůstala do výšky.

Několik kroků ustoupil a cítil, jak se ho zmocňuje čím dál tím větší děs. Lidé z jeho vesnice začali vybíhat z domů, ženy kvílely, děti plakaly.

Vzdouvající se hladina mu již zcela zakryla pohled na protilehlou pevninu. Zdálo se, že stoupá až k mrakům.

José se pokřižoval. I přesto, že nepřestal ctít víru svých dávných předků, byl stejně jako všichni ostatní indiáni zároveň vzorným křesťanem.

Vzpomněl si na legendy, které mu vyprávěla babička, když byl ještě malý. Věděl, že je posvátné jezero místem zrození dávného boha stvořitele Virakoči i prvních dvou bájných Inků, Manco Capaca a jeho sestry a zároveň ženy, Mamy Occlo.

Možná se i dnes z vod jezera něco zrodí…

Kvílení zničehonic ustalo. Vodní stěna uprostřed jezera se ve stejné chvíli propadla a z místa, kde ještě před chvílí byla, se začaly šířit obří, více než třicetimetrové vlny na všechny světové strany.

Vesničané se dali na ústup do výše položených míst ostrova, někteří se ještě snažili zachránit svůj majetek anebo hospodářská zvířata.

José zůstal stát a sledoval blížící se vlny. Věděl, že není dost vysoko, ani že už se před nimi nestihne zachránit útěkem.

Vzápětí pohltily břehy ostrova, smetly kamenné ploty a potom domy – jeden po druhém, jako by byly z papíru.

Dřív, než ho dostihly a on se stal navždy součástí jezera Titicaca, si uvědomil, že žil chudý, ale dobrý život.

Domorodý kormidelník něco křičel neartikulovanou španělštinou.

George ho téměř nevnímal a křečovitě se držel zábradlí na zádi člunu. Díky poryvům ledového větru se třásl zimou, navíc se k výškové nemoci přidala mořská a on už podruhé vyklopil obsah žaludku do vln jezera.

Kdyby se ten zatracený člun tak nehoupal… A ten chlápek tolik neřval…

Vzhlédl.

Všude kolem se táhly větší či menší ostrůvky rákosu a řas, místy splývající v jednu velkou masu, pokrývající téměř celou zátoku. Tři sta metrů od nich, v úseku s otevřenou hladinou, se vznášelo prstencové seskupení plovoucích ostrovů. Byly to umělé slepence bláta a rákosu, některé menší, jiné čítající v průměru několik desítek metrů, na nichž od nepaměti žijí v jednoduchých chýších indiáni z kmene Urů. To jediné si z výkladu průvodce pamatoval.

Kormidelníkův křik zřejmě znamenal, že už jsou nedaleko od nich.

S tím vysvětlením by se téměř spokojil, jak se však blížili, zjistil, že se na jednotlivých ostrovech něco děje. Ženy zanechaly své práce a mizely v chýších, odkud vyváděly děti, muži připravovali rákosové čluny k odplutí; některé vypadaly tradičně, jiné byly modernější a osazené dieselovými motory. Od ostrůvků právě odráželo několik turistických lodí, posádky jiných se snažily nahnat zmatené a vyděšené turisty zpět na palubu. I jejich kormidelník vzápětí člun otočil, tak prudce, že George málem přepadl přes zábradlí.

„Co blázníte?!“ rozohnil se na něj. Potom si uvědomil, že ten chlápek určitě neumí anglicky.

Zjistil, že všichni zírají někam do dáli, za plovoucí ostrovy.

Přimhouřil oči.

Měl tam být jen poloostrov, oddělující zátoku od hlavní části jezera, nazvané Lago Grande. Jenže už tam nebyl. Právě se přes něj převalily vysoké vlny a hnaly k nim.

To přece není možné…

Předvoj menších vln zasáhl nejvzdálenější plovoucí ostrovy a vymrštil je do vzduchu, aby je vzápětí nadobro pohltily ty větší. Všiml si zoufalých indiánů na člunech, které i s jejich rodinami spolkl vodní živel. Vzápětí vlny smetly několik turistických lodí.

V tom okamžiku mu došla krutá pravda.

Já tu dnes zemřu.

Věděl, že to zpátky do Puna nestihnou včas, a i kdyby, vlny zaplaví téměř jistě celou příbřežní část města.

Bylo to zvláštní, ale George se vůbec nebál. Fascinovaně hleděl na obří, nazelenalé vlny plné řas, rákosu a trosek plovoucích ostrovů. Nejdřív se jejich člun zhoupl, jak jej dostihly ty menší.

Lidé křičeli. Někdo se modlil.

Ksakru, napadlo George, už ani necítím nevolnost.

Pak vlny člun pohřbily.

Table of Contents

PROLOG

MOAI

ČÁST I.

ČÁST II.

ČÁST III.

ČÁST IV.

ČÁST V.

ČÁST VI.

EPILOG

DOSLOV