Charlotte Roche

Holka pro všechno

Charlotte Roche, Mädchen für alles

© 2015 by Piper Verlag GmbH, München/Berlin

Translation © Pavel Sojka, 2016

ISBN 978-80-7252-649-9

VEŠKERÉ SVÉ ZNALOSTI O LIDECH, o násilí a o tom, jak se dá druhému opravdu ublížit, čerpám ze seriálů. Často jich stihnu sledovat i pět šest současně. Člověk musí pořád nosit v hlavě, jak to minule skončilo a co všechno se tam zatím přihodilo. Nejradši mám seriály, na které se nemusím dívat s manželem. To si pak můžu sama vybrat, kdy se budu dívat dál a jestli za jeden večer zvládnu šest nebo třeba sedm dílů. Co jsem vlastně vůbec dělala před tím, než se v Německu začaly americké seriály vysílat legálně? Nevím. Musel to ale být hrozně nudný život. Seriálové postavy jsou jako moji příbuzní, jsme spolu takříkajíc spřízněni volbou. Vlastně je mám mnohem radši než svoje skutečné příbuzné. Poskytuju jim tolik času a pozornosti, že mi pro živé lidi už mnoho sil nezbývá.

1. kapitola

Už se zase hrnou k mojí lednici! Jsou jako smečka hladových vlků. Nebo se říká spíš stádo vlků? Co na tom sejde. Rozlezli se po celém domě. Někteří sedí dokonce na naší posteli a o něčem krafou. Hlavně aby zůstalo jenom při tom. A sakra! V kuchyni se koná něco, co vypadá jako party vestoje, při které všichni sedí. Abych byla přesná, sedí na lince. Jedna sukně se málem trefila do mísy se sýrem.

Rozhlížím se kolem. Ať se dívám, jak se dívám, nevidím nic jiného než šeredné mladé lidi a hrbaté příbuzné svého manžela. Nestačilo by už tohle jako důvod k rozvodu? Myslím to, že manžel dovolil svému bratrovi, svému o mnoho let mladšímu bratrovi, aby v našem domě uspořádal svatbu. Bratr je opravdu o dost mladší, zřejmě se rodičům stala menší nehoda. Jakpak se tomu říká? Vejškrabek? Dojížďák? Je o tolik roků mladší než můj manžel, že jejich vztah spíš připomíná otce a syna. Arne, tak se bratr jmenuje, pořád navrhuje nějaké hlouposti a Jörg mu dost často vyhoví. Tentokrát se to ale moc nepovedlo, jako ostatně už mnohokrát. Manžel se mě zeptal, jestli by jeho bráška nemohl mít svatbu u nás. Řekla jsem, že nemohl, načež se mi manžel přiznal, že tentokrát nedodržel obvyklý postup a bráškovi to slíbil dřív, než se mě zeptal. Moje odmítnutí ho prý dostalo do pěkné šlamastyky.

Já si o tom myslím svoje. Do šlamastyky se nedostal kvůli mému odmítnutí, ale kvůli tomu, že něco slíbil dřív, než měl. Teď už je to ale koneckonců jedno. Arne u nás slaví svatbu (mimochodem, dosti předčasnou, řekla bych) a na můj názor se nikdo neptá. Ale copak se tohle dělá? Neměl by radši nejdřív pořádně pracovat, pak si koupit dům a tam si tu svatbu uspořádat? A že by si třeba mohl objednat stůl v hotelu nebo v hospodě, to ho taky nenapadlo?

Když ale budu běhat po domě a házet kolem sebe kyselé obličeje, což bych docela ráda, budou si všichni myslet, že jsem frustrovaná hospodyně. Místo toho se tedy usmívám a snažím se, aby můj úsměv vypadal co nejpřirozeněji.

Okamžik, hned to zkontroluju. U schodů v předsíni visí malé zrcadlo s ozdobnými plechovými racky, nebo co to je. Když jsme tenhle dům zařizovali, přetékala jsem hormony a samou touhou vybudovat hnízdo, aspoň mi to všichni říkali. Asi měli pravdu, natahala jsem sem spoustu kýčů a sama jsem byla taky trochu kýčovitá, ale když se mi pak narodila dcera, zničehonic to přestalo.

Zpomaluju krok a nasazuju nejpřirozenější úsměv, jakého jsem schopna. Na zlomek sekundy pohlédnu do zrcadla a hned vidím, že můj úsměv není přirozený ani trochu. Zatracená práce! Překrývat své pravé pocity mi vážně moc nejde. Vypadám spíš zoufale než uvolněně, šťastně a bezstarostně.

Musím s tím něco udělat, nechci, aby všichni ti přiblblí kamarádi mého švagra, co vypadá, jako když neumí do pěti počítat, poznali, jak mi je. Jdu radši do kuchyně, abych vyndala z lednice melouny. I tohle byl ostatně nápad mého malého, po uši zamilovaného švagříčka Arneho. Nejspíš to pochytil od Jamieho Olivera. Ještě ke všemu vyslovuje jeho jméno pokaždé francouzsky. Už před několika dny si v lékárně koupil stříkačky a tlustou kanylu a napumpoval do melounů vodku. Prostě se párkrát natáhne vodka do stříkačky a vypustí se do melounu. Meloun se pak musí pravidelně obracet, jinak by se vodka vlivem zemské přitažlivosti usadila jenom vespod. Ve vodním melounu je pro vodku očividně dost místa, protože několik dní před svatbou k nám Arne pravidelně chodil a pokaždé se tam ještě něco vešlo. Určitě tam nalil aspoň dvacet třicet panáků. Až to ti lidi snědí, máme se na co těšit.

Vezmu sklenici, hodím do ní dvě kostky ledu a zaliju je čistou vodkou. Všichni jsou ponořeni do důležitých rozhovorů, takže si můžu dopřát pořádný doušek. Pak postavím sklenici nahoru na kuchyňskou skříň.

Nemůžu tu tekutinu ani polknout, zdá se mi, že chutná hrozně chemicky, ale pro dosažení účinku se přemůžu. Když už tu musím být přítomna tělesně, nikdo mě nedonutí, abych tu byla i duševně.

Ve své vlastní kuchyni položím na linku obří prkénko na maso, připravím si sekáček, vytáhnu z lednice meloun, rozmáchnu se a vší silou uhodím. Trefit střed melounu, jak jsem měla v úmyslu, se mi bohužel nepodařilo. Všichni se rázem přestanou bavit – jak by taky ne, byla to pěkná rána – a civí na mě. Nakrájím tedy špatně rozpůlený meloun na jednohubky a zeptám se jakoby nic: „Je libo meloun s vodkou?“ Slovo libo se říká jenom tehdy, když je člověk opravdu na dně. No tak jo, Kristy, ukaž všem, jaká jsi servírka!

Vezmu velký, krásný, mexicky vyhlížející talíř, neumytýma rukama na něj naskládám kusy melounu a pak už jen chodím mezi hosty, usmívám se a každému nabídnu. Když procházím kolem svého muže, neujde mi, že se tváří trochu vyděšeně. Aby taky ne! Svůj dílek melounu si ale vezme. Většině lidí po pravdě řeknu: „Pozor, té vodky je v tom hodně.“ Výjimku udělám pouze u dvou žen ve vysokém stupni těhotenství, které stojí ve dveřích a téměř zcela je zaplňují. Beze slova jim nabídnu, každá si vezme jeden kousek, široce se na ně usměju a s podnosem na jedné dlani pokračuju dál. Ušima ale zůstávám u nich. Navážou svůj rozhovor přesně v místě, kde jsem je přerušila, a jedna řekne druhé: „Až to bude potřeba, najdeme si někoho na hlídání.“

Najdou si někoho na hlídání. No, to je nápad! Jak to, že jsem na to nepřišla sama? Nejspíš si pořád myslím, že některé dobré věci nejsou pro mě, třeba abych si našla někoho, kdo by mi trochu pomohl. Ale s tím je teď konec. Najdu si někoho na hlídání a basta!

Dřív jsem měla práci, kterou mi všichni záviděli, ale ten tlak a stres jsem nevydržela. Tak jsem si vymyslela, že když budu mít dítě, nebudu muset pracovat. Ale abych byla upřímná, mít dítě znamená tolik námahy a stresu, že se to s mojí předchozí prací nedá srovnat. To jsem teda šlápla vedle. Vlastně to dělám celý život.

Ale no tak, Kristy, mluvím sama k sobě, jsi prostě jenom naštvaná, že ve tvém domě proti tvé vůli oslavují lidé, které nemůžeš vystát. Ale buď k sobě upřímná, máš těsně před menstruací. Břicho se ti nafukuje, připadáš si o deset kilo těžší, tak si to prostě přiznej. Příčinou tvé agresivity není Jörgův bratr, ale tvoje děloha.

Meloun je snědený. Jsem docela ráda, je to vítané rozptýlení. Aspoň můžu jít do lednice a vzít další. Znovu se rozhlédnu, jestli se na mě někdo nedívá, postavím se na špičky a sundám z kuchyňské skříně svou sklenici. Pořádně si přihnu a zase to nemůžu polknout. Chutná to odporně, ale účinkuje to skvěle. No tak, Kristy, nepárej se s tím a pusť to dolů!

Během celé svatební oslavy nedělám skoro nic jiného, než že chodím mezi hosty a nabízím jim nakrájené kousky melounu otrávené alkoholem. Musím se hlídat, abych mluvila rozumně a kráčela rovně. Nechci nikomu dopřát tu radost, aby poznal, že jsem líznutá.

Teď stojím v obývacím pokoji a prohlížím si nevěstu. Co se módy týče, měla si nechat poradit. Korzetové šaty ze saténu. Kdyby byla členkou gotického hnutí, neřekla bych ani slovo, ale pokud vím, tak není. K tomu conversky a brýle. Tyhle brýle jsou myslím právě v kurzu, spíš menší, hranaté, s křiklavými, třešňově červenými umělohmotnými obroučkami. Moc hezké zrovna nejsou. To si nemohla aspoň kvůli svatebním fotkám nasadit kontaktní čočky? Asi to nevydržím a zeptám se jí. Ne, Kristy, to neuděláš, zbláznila ses? Copak k ní můžeš jen tak přijít a kritizovat její zevnějšek, notabene když se na tvůj názor nikdo neptal? Dopadlo by to špatně a za hysterku bys byla nakonec ty. To všechno ta perioda, to ona s tebou tak cvičí. Ještě by ses musela všem omlouvat, radši si to ušetři. Neubližuj si, už jsi to udělala mnohokrát, bohužel. Proč tak často stojím sama sobě v cestě…

Cítím, jak mě nohy nesou směrem k terase, jak podávám nevěstě meloun a říkám: „Kousek melounu pro našeho malého, šťastného brejlovečka?“ Bože, ty jsi ale kráva, Kristy! Nevěsta se na mě mile usměje, vezme si meloun, přičichne k němu, ví totiž, že její muž měl s těmi melouny něco za lubem, znovu se usměje a s chutí se do melounu zakousne. Hrůza. Tihle mladí, šťastní, zamilovaní lidé by se snad měli střílet. Člověk je urazí, a oni si toho ani nevšimnou. Držte mě, nebo moje děloha vyrukuje s něčím ještě horším. Fuj, to zní odpudivě, už jen z té představy se mi dělá špatně.

I o mém manželovi se mi hlavou honí fatální myšlenky. Vedle svých příbuzných vypadá slabý. Ženatý muž má být přece loajální ke své manželce a ne ke své staré rodině, která se mu pořád plete do života. Jak že se jmenuje ten podělaný kurník, ze kterého člověk pochází? Nejužší rodina? Proč to u nás nemůže fungovat jako u zvířat? Většina z nich, když dosáhne pohlavní zralosti, prostě od rodičů odejde, v našem případě by to tedy bylo tak kolem čtrnácti. To by se mi líbilo. A potom by už člověk svoje rodiče nikdy neviděl, přesně jako v říši zvířat. Díky za výchovu a žijte blaze! A ne je mít na krku, ještě když je jim osmadevadesát. Proč to takhle nejde, pane bože! To bych se teď nemusela zabývat Jörgovou rodinou. Měli bychom jenom tu naši. Jak by to bylo krásné, mít jen svou vlastní rodinu, kterou si člověk vybere!

Tahle svatba, v našem domě a proti mé vůli, je jen další z mnoha situací, kdy bych si přála, aby můj muž stál při mně. On ale žádá, abych pochopila, že musí své rodině ve všem vyjít vstříc. „Ale no tak, miláčku, měj přece uznání,“ řekl mi, „vždyť je to můj bráška. Jak bych mu asi vysvětlil, že u nás nesmí oslavit svatbu?“ A tak dále. Kdybych si prosadila svou, budu zase ta, která všechno zkazila.

Kdepak, vážení, tady jsem skončila. Půjdu si lehnout, teď hned. Stejně mě nikdo nebude postrádat, není to koneckonců moje svatba, na rozdíl od ostře sledovaného manželského páru si tedy můžu dělat, co chci. Zvolna a nenápadně kráčím nahoru po našich žluto-bílých schodech. Když jsme se sem nastěhovali, byly jen napůl obroušené a nikdo je už nikdy pořádně nedodělal, jako ostatně mnoho věcí v tomhle domě. Jednoho dne si toho přestaneš všímat, namlouvala jsem si, ale chyba lávky. Všimnu si toho pokaždé. Hm.

Jako v říši zvířat se plížím svým vlastním domem do své ložnice, do naší ložnice, s pohledem upřeným k zemi, aby mě ostatní zvířata nezpozorovala. Stáhnu neprůsvitné rolety na oknech, a protože jsou ošklivé, schovám je za krásné, sametové závěsy. Jsou tmavomodré, jako noc. Líbí se mi. Tmavé barvy mají v sobě cosi uvolňujícího, skoro jako smrt. Nádhera! Dojdi si na oční, blázne, uvědomím si najednou, vždyť je tady stejně tma. No jo, každý člověk udělá při zařizování domu nějakou tu chybičku.

Lehnu si na Jörgovu stranu postele, narovnám záda, přitisknu je k prostěradlu, ovinu si přikrývku kolem chodidel, její vrchní konec si přehodím přes ramena a cípy si zastrčím pod lopatky. Povlak i prostěradlo jsou ještě chvilku studené a tvrdé, ale teplem mého těla brzy změknou a zvláční. Ležím, přemítám a říkám si takové ty věci jako jsem malá, úplně malinká, nic nemůžu změnit, ano, jen tak dál, Kristy, podívej se na vesmír, jak jsi proti němu nepatrná, byl tu dávno před tebou a tvoje existence ve srovnání s ním už brzy skončí. Vesmír je vlastně docela hrozivý tím, jak je obrovský, nepochopitelný, nekonečný a nevím jaký ještě. Má příliš mnoho vlastností, než aby mu člověk porozuměl. Dává mi ale pocit, že jsem malá. Hned se mi líp usíná. Stačí chvilička a jsem přesně na rozhraní spánku a bdění. Jestli mě teď někdo vyruší, zase se probudím, jestli ne, budu pryč, než napočítám do tří. Nevyrušil mě nikdo, takže odcházím, mizím do království spánku. Je mi dobře.

Probudím se s pocitem, že se mi něco otírá o nohu. Nejdřív zůstanu tiše ležet, protože vůbec nevím, co se děje. Možná to bylo nějaké zvíře, třeba had nebo pes, panebože, doufám, že mě nekousne. Hlavně zůstat potichu a bez hnutí. Pak najednou někdo promluví. Jsou to lidi, já se z toho zblázním, copak mi tahle příšerná svatba musí vlézt až do ložnice? Ti dva, co mi sedí u nohou, jsou buď po uši zamilovaní, nebo aspoň pěkně nažhavení. Pravděpodobně snědli hodně melounu. Ach jo. Jak dlouho jsem vůbec spala?

Nic nedělám, prostě jenom ležím a jsem zticha. Ti dva si mě ještě nevšimli, možná se stanu svědkem sexuálních hrátek, to by teda bylo něco! Slyším mužský hlas, je mi trochu povědomý, zdá se mi, jako by mluvil hamburským nářečím. Těmhle jsem musela vnutit nejmíň dvě porce, takže si teď nemám na co stěžovat, zavinila jsem si to sama. Zdá se, že jsou oba trochu při těle, převalují se na okraji postele sem a tam, ona se hihňá, on jí něco hučí do ucha tou svou hamburskou hatmatilkou, já mu ale nerozumím. Mých nohou si vůbec nevšimli, vlastně si nevšímají vůbec ničeho. Ležím a klidně dýchám. Třeba je to jenom začátek, kdo ví.

Zdá se, že se mému přitroublému švagrovi tahle svatba vyvedla, když se mu hosti nametli tak, že lezou do cizích ložnic. Z vyprávění vím, že je vždycky dobře, když může ženich po svatbě všechny obveselovat historkami o tom, co kdo na jeho veselce vyváděl. Ruku na srdce, kdo by chtěl vyprávět ostatním: Byla to překrásná svatba, ženichovi a nevěstě to spolu moc slušelo, jídlo bylo báječné a VŠICHNI BYLI K SOBĚ ZDVOŘILÍ A DOBŘE SI ROZUMĚLI. Tohle nechce vykládat nikdo! Lepší je, když to vypadá nějak takhle: Jo, a abych nezapomněl, nějaký dva si to tam rozdali přímo na paní domu, Honza se poblil jak alík a Jindra s nějakým šeredou si dali na zahradě přes držku. Jsem tedy vlastně ráda, že mohu svým skromným dílem přispět k tomu, aby se podobné historky vyprávěly i o svatbě mého švagra.

Tak kdy už z té postele vyskočím, aby ti dva dostali infarkt? Zatím vyčkávám. Připadám si trochu jako dokumentarista Andreas Kieling, když opatrně natáčí zvířecí páření.

Ale no tak, Kristy, proč tady flirtuješ s katastrofou? Nebylo by lepší na ně bafnout a pak je vyrazit ze dveří? Ale to ty ne, viď? Když se dva přiožralí chystají vyplout na otevřené moře, musíme jim tu loďku přece pomoct odrazit od břehu. Sama jsem kdysi v jedné detektivce s Jackem Reacherem četla o tom, jak je těžké zabodnout ostrý nůž správně do těla. Třeba když je nějak zkřivený nebo je ostrý jenom na jedné straně, není to snadné, hlavně když člověk spěchá a ten druhý se brání nebo začne utíkat. To se pak člověk musí trefit hned napoprvé, pořádně, možná oběma rukama a vší silou.

Nakloním trochu hlavu, abych viděla na svoje digitálky. Je 15:51. Tak takovou symetrii opravdu miluju. Hned mám lepší náladu, i když se po mně ti dva chuligáni ještě nepřestali válet. Moje chvíle ale brzo přijde. Cítím, jak se mého chodidla dotkla cizí kůže. Lechtá to. Asi se ti dva nadrženci ještě víc rozpálili. Opatrně pohnu chodidlem tím směrem, odkud ten dotek přišel. Cítím něco měkkého, tučného, blátivého, panebože, některým ženám genetika nepřála, je to zadek nebo stehno té ženské, ještě abych někam nezajela palcem, to by byl gól. Oba se převalují sem tam, funí a sténají o sto šest a já se zatím vrtám palcem mezi tukovými záhyby a zkrabacenou látkou, ale co to doopravdy je, to nevím. Jsem na sebe naštvaná, že jsem svůj palec dostatečně nevytrénovala v jemné motorice. Jak by se mi to teď hodilo. Mohl by z toho být pěkný milostný trojúhelník, ménage à trois (ani to neumím vyslovit), aniž by ti dva věděli, že jsme tři.

Nakonec se radši vrátím k původnímu plánu. Vybafnu na ně a rozeženu je od sebe jak hárající psy. Myslím, že se to tak neříká, hárat přece můžou jenom feny, ale vem to čert. Pomalu zvednu horní část těla, jako upír, když si sedá v rakvi, jenom u toho nekvílím. Oba se příšerně leknou, ona málem spadne z postele, on rychle skočí na druhou stranu. Oba jsou bílí jak stěna a oba mlčí. Dívám se na ně pokud možno neutrálně, odhrnu pokrývku na stranu, vstanu, a protože se nemají k odchodu, jdu pryč sama. Dveře nechám otevřené a jako duch seběhnu po schodech dolů. Ještě ji zaslechnu, jak mu potichu říká: „Co to mělo znamenat?“ Ano, to by mě taky zajímalo. Ale řekněme si to otevřeně: Kdo si na koho lehl? Začali si přece oni!

Rozhlížím se kolem. V domě se to pořád hemží cizími lidmi. Nespala jsem dlouho, rozhodně ne dost na to, aby se alkohol stihl odbourat.

Jdu do kuchyně, ještě jednou se rozhlédnu kolem a natáhnu se po své sklenici. Všichni jsou zaujati veselou konverzací, svého muže ale nikde nevidím. Brýlatá nevěsta si zrovna s někým přiťukává a já si přiťuknu sama se sebou. Pomalu a labužnicky zvednu sklenici ke rtům, zhluboka se napiju a pak ještě jednou, skoro se mi při tom obrátí žaludek, ale šup s tím dolů. Venku, na malé terase vedoucí z kuchyně se ozve krátký ženský výkřik. Automaticky tam zamířím, i když jsem přesvědčena, že všechno zlé, co se člověku stane, je nakonec vlastně dobré. Nejspíš se jen lekla něčeho, co přiletělo seshora a co teď leží na terase před jejíma nohama. Je to veverčí hnízdo, které si nějaký veverčí párek postavil pro svoje mláďata, a to přímo na parapetu dětského pokoje. Vypadá jako obyčejné ptačí hnízdo, jenom je třikrát tak velké. Nikdo se ho neodváží dotknout, všichni jenom říkají: „No tohle! Co to je, odkud to sem spadlo? Z nebe? Nebo ze střechy?“ Už to nemůžu vydržet. Oběma rukama zvednu to malé umělecké dílo ze země a rychle ho odnáším po schodech nahoru. Vodka v krvi mi teď zatraceně překáží. V prvním patře zůstanu stát. Dveře do ložnice jsou pořád otevřené, ale nadržené duo se už naštěstí odebralo pryč. Zapátrám očima v temné dutině veverčího hnízda. Nemají tam už mladé? Přiložím ucho těsně k otvoru a čekám. Možná že veverčí mláďata piští nebo vydávají jiné zvuky, co já vím. Vtom se těsně u mého ucha něco pohne. Pomalu se svezu na kolena, aby to něco, co se vevnitř pohybuje, nespadlo z příliš velké výšky, kdyby se to náhodou vykutálelo ven. Opatrně sejmu to stvoření ze svého ucha a pořádně si ho prohlédnu. Těsně u otvoru do dutiny visí malý holý panáček. Vlastně napůl chlupatý, napůl holý. Oči má zdá se ještě zavřené a modravě nateklé, jako mívají ptáčata. Miniaturní ouška mu přiléhají k hlavě a z ručiček, které vypadají skoro jako lidské, rostou už docela pořádné drápky. Tak vida, jedno je tedy naživu. Nakloním hnízdo trochu ke straně, aby ta nepatrná věc udělala kotrmelec dovnitř. Potom vyjdu ještě o patro výš a vstoupím do pokoje své dcery. Sedí na posteli a je vzhůru. U VYKLOPENÉHO OKNA vedle přebalovacího pultu stojí můj muž a rozbaluje plenku. Dítě na mě udiveně zírá, to kvůli té divné věci, kterou tak opatrně nesu kolem jeho postýlky. Manžel si všimne, že jsem přišla, a řekne: „Copak to sem neseš?“

„To je veverčí hnízdo, které kvůli tomu vyklopenému oknu sletělo dvě patra dolů. Bylo v něm bůhví kolik mláďat,“ odvětím. Položím torzo hnízda na přebalovací pult, všechno kolem sebe zašpiním a otevřu okno. Už dřív jsme před něj nechali zvenku namontovat bezpečnostní zábranu, aby se z něj nedalo tak snadno vypadnout. Toho využily veverky a mezi zábranou a okenní tabulí si postavily hnízdo. Věděla jsem, že přiléhá k oknu opravdu těsně, a bála jsem se, co se může stát. Stačí okno jen nepatrně vyklopit, hnízdo se sveze po parapetu a spadne dolů. Proto jsem manžela nejméně třikrát upozornila, ať to okno už vůbec neotvírá, aby veverkám neublížil. Teď na to zapomněl, takže má na svědomí několik veverčích mláďat. Zlobím se na něj.

Poté, co jsem zbytek hnízda vmáčkla zpátky mezi zábranu a okno, odcházím mlčky pryč. On se za mnou nejspíš rezignovaně dívá. Zničehonic si vzpomenu na něco, co jsme se učili ve škole, ale nevím, jestli to platí i u veverek. Rozhodně to platí u srnek. Že když se jich člověk dotkne, tak je jejich matka už nepřijme zpátky. Proč jsem si, já hloupá, nevzala rukavice, než jsem zbytek hnízda odnesla sem nahoru? Teď je docela pravděpodobné, že Jörg půlku mláďat zabil a ta druhá kvůli mému tělesnému pachu umře hlady.

Do prdele. Rychle zpátky do kuchyně, ke sklenici.

Na chodbě jsou taky digitální hodiny jako v ložnici. Je 16:16. V duchu se usměju. Jak moc mám tohle ráda, myslím to univerzální štěstí, když se člověk podívá v tu pravou chvíli. Cítím se vyvolená. Ale k čemu vlastně? Rozhodně jsem jediná, kdo ví, kde je vodka, a taky jediná, na koho v kuchyni čeká vodka v nejčistší podobě.

Proklouznu do kuchyně, znovu se vytáhnu na špičky a ještě jednou si pořádně zavdám.

To, co se tady děje, je svého druhu znásilnění. Vlastní dům je přece tak trochu jako vlastní tělo. Jako paní domu se cítím být znásilněna! Ne těmi zatracenými zevlouny, co tady postávají, ale svým mužem, protože se nedokáže vzepřít vyšinutému bratříčkovi a radši znásilní vlastní ženu, než aby mu něco odepřel. POZOR. Jörg právě schází ze schodů a v náručí drží Milu. Všichni v hale ztichnou a pak začnou říkat „jé, ta je rozkošná“ a tak dále. Pravděpodobně mají na mysli mou dceru. Cizím lidem se vždycky zdá rozkošná. To má teda štěstí. Na rozdíl od své matky je štíhlá, má rozkošné, blonďaté, andělsky kadeřavé vlásky a rozkošná, malá, průzračně modrá očička. Všem se zdá rozkošná, já ji ovšem znám i jinak. Když se na ni někdy podívám, mám dojem, že na mě kouká Glum. Trvá to vždycky jenom chvilku, ale nemůžu si pomoct. Stačí, aby občas mrzutě sevřela rty a trochu vyvalila oči a je to tady. Nezlob se, moje malá Milo, že mi připomínáš Gluma. Mám tě ráda

U dveří se už někteří z hostů způsobně loučí. Nemůžu se dočkat, až ti pitomci vypadnou. Najednou se z neznámého důvodu rozběhnu do předsíně, a než se vzpamatuju, jsem přímo uprostřed těch rozlučkových orgií. Všichni mi padají kolem krku, děkují mi za pohostinnost, nemáte zač, to je přece samozřejmost, a pak konečně projdou dveřmi směrem ven a už tam zůstanou. Hurá, běžte do hajzlu, ahoooooj.

To je ale blaho! Hned mám lepší náladu. Fajn. Pak nastane něco jako dominový efekt. Někteří lidé si totiž troufnou odejít, až když před nimi odejde někdo jiný. Zbabělci! Zdvořile říkám ahoj a ráda jsem se s tebou seznámila, ačkoli jsem se neseznámila s nikým. Dám krk na to, že nejmíň půlka hostů už je pryč. Paráda. Jak dlouho bude ještě trvat, než se ve vlastním domě budu zase cítit doma?

Jörg pořád stojí v hale, blízko kuchyně, s Milou v náručí. Myslím, že zbývající loučení už zaspím. Už toho zkrátka nevydržím tolik co dřív, proto jsem tak utahaná. Rádoby baletním krokem stoupám po schodech a při tom slyším, jak Jörg říká: „Jasně, taky si už brzo najdeme někoho na hlídání, bude to přece jenom lepší.“

Vážně si někoho najdeme? Fajn, to beru. Tak dobrou noc.

2. kapitola

Oči jsou ještě zavřené, ale duch se pomalu probouzí. Přesně takhle to asi po ránu vypadá, když to někdo večer přežene se cvičením a ještě ke všemu procvičuje svaly, kterými jinak ani nepohne. To, co mám já, ale není svalová únava, bohužel. Už zase všechno vnímám, už zase na mě všechno padá. Panebože, kolik je hodin? Nejdřív se otočím doleva, Jörg tam není. Otočím se doprava a podívám se na budík. Je 9:11. Sakra, o dvě minuty jsem to propásla. Tak málo chybělo! No jo, když člověk spí, nemůže s tím nic dělat. Venku už je světlo. Výčitky svědomí? Tak pojď, Kristy, tvař se, že všechno zvládneš. Já ti dám válet se v posteli. Prudce se posadím. To mi připomene ten milostný párek ze včerejška. Brr! V naší posteli.

Pořád mám ještě na sobě včerejší šaty. Stáhnu je ze sebe a nacpu do ratanového prádelního koše. Vykouknu na schodiště a zavolám: „Jörgu, jsi tu?“ Ticho. Tak tedy vzhůru do koupelny, ať se podívám na svůj zpustošený obličej.

Stojím před zrcadlem v naší krásné, stylové, takřka hotelově vyhlížející koupelně s šedými břidlicovými dlaždicemi a zdá se mi, že mám suchou pokožku. Hlavně kolem víček. Otevřu tedy naši domácí lékárničku à la Shabby Chic. Kdysi jsem jí ofrézovala rohy, aby vypadala jako sto let stará. Kromě jiného v ní stojí i malá umělohmotná lahvička ve tvaru slzy. Koupila jsem si ji před lety na dovolené v New Yorku, v čínské čtvrti. Byla poměrně levná, ale ten příjemný pán v čínské lékárně o ní básnil jako o zlatém teleti. Na takové věci se ráda nechám nalákat. A teď, právě teď přišla ona chvíle, kdy tento kouzelný přípravek vyzkouším sama na sobě. Na špičku obou ukazováků ukápnu dvě krůpějky červeného, neonově zářivého oleje a vetřu je do pokožky na víčkách, těsně nad řasami. Vazká, nepoddajná tekutina mi však vzápětí řasami proteče do očí a začne příšerně pálit. Že jsem se na to nevykašlala. Každou vteřinou je bolest horší a horší. Už to nevydržím. Otevřu koupelnové dveře a zakřičím jméno svého muže. Posadím se do tureckého sedu na naši tlustou, světle šedou koupelnovou předložku s malými uzlíky a čtyřikrát zakřičím tak hlasitě, jak jen umím: „Jöööörgu!“ Když chci, umím křičet opravdu nahlas.

„Jojo.“

Jörg přiběhne seshora z toho svého mrňavého, nesmyslného počítačového kutlochu. Vřítí se do koupelny a v duchu už nejspíš hádá, jaká pohroma se mi zase přihodila. V naší domácnosti o ně není nouze. Zuří mezi námi boj, tedy mezi mnou a domácností, ačkoliv s manželem jsme vlastně taky na kordy.

„Co se stalo?“ zeptá se celý udýchaný.

„Nakapala jsem si do očí tenhle neřád a šíleně to pálí.“

„A proč jsi to dělala?“

„Neudělala jsem to schválně. Teď to snad nebudeme rozebírat. Radši mi řekni, co mám dělat.“

„A to sis nevšimla, že je tam napsáno důkladně vypláchnout vodou?“

Aha, to mě nenapadlo.

Jörg pustí studenou vodu, chytne mě zezadu v podpaží a zvedne mě.

„Budu ti držet oči otevřené a ty si tam tu vodu nacákáš.“

Nahnu se nad umyvadlo a Jörg se postaví za mě. Jeho malý penis i šourek se přes oblekové kalhoty tisknou k pravé půlce mého zadku. Posunu se tedy trochu doprava, aby se mohl usadit veprostřed. Dílky do sebe zapadnou jako do skládačky.

Krátkými, tlustými prsty mi Jörg přejíždí po obličeji. Když dorazí k očím, otevře mi naráz oběma rukama víčka. Je to jako v mučící scéně z Mechanického pomeranče, kde jednomu chlapovi násilím otevřou oči a nutí ho dívat se na věci, na které se dívat nechce. Šlo o nějakou terapii, dost drsnou. Ale na co se ten chlap měl dívat, to už nevím. Možná na znásilňování? Vždyť předtím znásilnil tu ženskou, když se svojí bandou vtrhl do jejího domu. Možná mu tak chtěli vyhnat tyhle věci z hlavy. Sakra, už si nevzpomínám.

Pokus s vodou selhal. Pálí to pořád stejně, možná ještě hůř. Už mě to všechno sere. New York, čínská čtvrť, šikmooký lékárník i PMS.

„Nepomáhá to, je to čím dál horší. Chci na oční, nejspíš jsem se tím svinstvem poleptala.“

„Dobře. Zůstaň tady, dojdu pro klíčky od auta.“

„Auto si přece půjčil tvůj bratr, aby si odvezl všechny ty krámy.“

„Aha, máš vlastně pravdu. Tak já zavolám taxi.“

„Taxi 19, buď tak laskav.“

„No jo, to jsi celá ty. I uprostřed největší bolesti chceš podpořit firmu, která si to zaslouží. Jsi prostě moje žena.“

Copak jsem neříkala, že to s naším manželstvím jde z kopce? Zničily ho bezpočetné reprízy mého premenstruačního syndromu.

Ale vraťme se k tématu jménem taxislužba. Jednou mě jistý taxikář tady ve městě hezky dlouho hladil po zadku, proti mé vůli. Potřebovala jsem tehdy někam popojet, nebylo to sice daleko, ale neměla jsem dost peněz. Poprosila jsem tedy toho taxikáře, aby zastavil, až se na taxametru objeví limitní částka, že pak vystoupím a dojdu to pěšky. Usmál se, přikývl a žoviálně pravil: „Dobrá, dobrá.“

Když taxametr ukázal limitní částku, taxikář mi řekl, abych laskavě trochu nadzdvihla zadek, aby si spínací kontakt pod mým sedadlem myslel, že jsem vystoupila. Řekl mi: „Nech ho pěkně nahoře, zvládneš to?“ Zvládneš? Ale no jo, pro mě za mě si můžeme klidně tykat, řekla jsem si. Aby mi ten sportovní výkon trochu usnadnil, držel taxikář po celý zbytek jízdy svou pravou ruku pod mým zadkem. Hladil mi ho a špičkami prstů mi při tom neustále přejížděl po řitní rýze. A zkuste hádat, co jsem udělala já? Vůbec nic! Byla jsem tou nechutností a drzostí tak šokovaná, že jsem se nezmohla na slovo. Potom jsem na něj samozřejmě podala stížnost, tolik duchapřítomnosti jsem v sobě ještě měla, abych si nechala vystavit účtenku, a ten trouba mi ji vážně dal, i s číslem taxíku. Díky tomu mohli v centrále přesně zjistit, o kterého řidiče šlo. Když jsem tam ale o pár dní později zavolala, abych se dozvěděla, jak moje stížnost zaúčinkovala, řekli mi, že se někde ztratila. Totéž se pak opakovalo ještě dvakrát. Díky tomu jsem pochopila, co znamená sousloví unavit svou oběť. Tak dlouho mě ignorovali a vyprávěli mi báchorky, až jsem se nechala otrávit. Nic dalšího jsem už nepodnikla, takže není vyloučeno, že ten týpek osahává pasažérkám zadky dodnes.

Proto teď podporuju novou, konkurenční taxislužbu, která se rozhodla vyhlásit dosud monopolní firmě válku. Taxíky mají být přece v nočním městě pro ženu bezpečným útočištěm, a ne místem, kde po ní někdo vyjede jako v temné uličce.

Jak dlouho bude Jörgovi trvat, než ten taxík sežene?

„Znáš číslo? Je to sto devadesát tisíc!“

„Za koho mě máš, člověče?“

Table of Contents

1. kapitola

2. kapitola