Slepičí polévka

pro duši

Sladká šťáva

z kyselých

citronů

101 působivých, povzbudivých

a užitečných příběhů o tom,

že i to nejhorší může být

k něčemu dobré

Jack Canfield Mark Victor Hansen

Amy Newmarková

CHICKEN SOUP FOR THE SOUL: From Lemons to Lemonade

(101 Positive, Practical, and Powerful Stories about Making the Best

of a Bad Situation) © 2014 by Chicken Soup for the Soul Publishing, LLC

Translation © Bronislava Bartoňová, 2014

ISBN 978-80-7252-653-6

ÚVOD

Můžeme naříkat,

že má růže trny,

anebo se radovat,

že na trnitém keři

kvetou růže.

Abraham Lincoln

Páni! Právě jsem dočetla všech 101 příběhů, z nichž některé pocházejí od těch nejzajímavějších lidí, jaké jsem kdy poznala, a mám nesmírnou radost, že vám mohu představit ženy a muže, kteří stanuli tváří v tvář velkým obtížím a prostřednictvím svého pozitivního myšlení, tvůrčího přístupu a usilovné práce je obrátili ve svůj prospěch. To je totiž přesně to, proč máme tak rádi Slepičí polévku pro duši – příležitost poučit se ze zkušenosti lidí, jako jsme my, obyčejných lidí, kteří zažili něco neobyčejného. V redakci se soustředíme na hledání příběhů, které jsou inspirující a užitečné a ukážou čtenáři, jak z nich může těžit i ve svém životě.

Na všech těchto příbězích mě nejvíce fascinuje nezdolnost lidského ducha, jež se všude projevuje bez ohledu na to, zda autoři příspěvků bojovali s problémy zdravotními, finančními, pracovními nebo osobními. Tito lidé si na svou situaci nestěžují, ale jednoduše se zvedají ze země a potýkají se s ní – a právě tak se dá z kyselých citronů vymačkat sladká šťáva.

V této knize si přečtete mimo jiné příběhy od lidí, kteří se ocitli na prahu života a smrti nebo prožili krizi, jež je dovedla k nové práci, zlepšila jejich mezilidské vztahy nebo jim pomohla objevit sebe sama. Příkladem je Jo Eagerová, televizní reportérka, kterou uštkl chřestýš, ona málem zemřela a po překonání toho nejhoršího se musela znovu učit chodit. Dnes znovu žije plnohodnotným životem a navíc pracuje na částečný úvazek jako trenérka fitness. Jistě vás povzbudí i příběh Esther McNeilové Griffinové, která měla před sebou pouhý rok života, a tak se vzdala téměř všeho majetku a vydala se za svými sny. A dodnes, i po čtvrt století, prožívá každý rok svého života tak, jako by byl ten poslední. Přečtete si také příběh Alicie Bertineové, jež po chemoterapii přišla o vlasy, ale rozhodla se, že se za svoji holou hlavu nebude stydět, a stala se úspěšnou holohlavou modelkou. Jestli ji chcete vidět v akci, najděte si její videa na YouTube.

Mě osobně nadchla také odvaha lidí, kteří dokázali ukončit nefunkční nebo nešťastné vztahy – ať už pracovní nebo osobní – a začali znovu. Jedním takovým příběhem nám do knihy přispěla novelistka Margaret Navaová. S prázdnýma rukama odešla od manžela-tyrana a pomalu začala budovat svůj život znovu, od začátku. Stala se úspěšnou spisovatelkou a dnes má na kontě už několik vydaných knih.

V této sbírce vás jistě osloví i příběhy lidí, kteří změnili svůj život poté, co přišli o práci. Jejich život nabral zcela jiný směr a tito lidé jsou dnes mnohem šťastnější. W. Bradford Swift ve svém příběhu přiznává, že přemýšlel o sebevraždě. Pak si ale uvědomil, že ho nenaplňuje profese zvěrolékaře a měl by si najít jinou práci. Dnes pomáhá druhým najít v životě štěstí.

Přečtete si také příběh dr. Jennifer Arnoldové, která se svým manželem účinkuje v populárním seriálu televizní stanice TLC The Little Couple. Jennifer zvítězila nad předsudky vůči „trpaslíkům“ a byla přijata na renomované lékařské univerzitě John Hopkins School of Medicine. Dozvíte se také, jak specialistka na léčbu bolesti dr. Rita Hancocková přišla na svou vlastní diagnózu – její neustálé bolesti souvisely s pocity neschopnosti postarat se o starou a nemocnou maminku.

Osobně mě vždycky potěší naše pravidelná přispěvatelka Cindy Charltonová, kterou nemoc připravila o tři končetiny. Pro tento výbor sepsala Cindy historku o tom, jak zařizuje pochůzky a v autě na sedadle vedle ní „sedí“ její umělá noha, kterou Cindy ukazuje lidem, když jim vysvětluje, proč potřebuje jejich pomoc. A neměla jsem ani ponětí o tom, že naše přispěvatelka Karen Hessenová adoptovala nejtýranější dítě v Americe. Její příběh vypráví o tom, jak se od něho učila odpuštění, když chlapec zatoužil vyhledat člověka, který ho kdysi týral, aby mu řekl, že se mu vede dobře.

Sešlo se nám i několik hořkosladkých historek od autorů, jimž osud připravil těžkou ztrátu. Nezapomněli na ni, ale dokázali se přes ni přenést. Přečtete si o Julii Coleové, která vdávala jednu dceru, zatímco druhé chystala pohřeb. Julii se v té nejbolestnější době podařilo uspořádat s rodinou radostnou svatbu. A skutečně dramatický příběh vypráví Carol Goodmanová Heizerová, která jako čerstvá vdova přišla o práci a rozhodla se využít volného času tím, že se vydala se svým synem na dovolenou. Na jejím sklonku syn nečekaně zemřel a Carol byla nakonec velmi vděčná za to, že mohla ten čas strávit se synem.

Tento projekt mě naplnil nadějí a energií. Autoři příspěvků se dokázali na své strasti podívat s nadhledem. Když to dokázali oni, nepochybně to dokážeme i my! Všichni se chceme dívat na svět pozitivně, ale mnohdy nevíme jak, a tato kniha nabízí návod, jak na to.

Jak řekl „otec“ pozitivního myšlení Norman Vincent Peale: „Změň svoje myšlení a změníš svět.“ Jsem si jistá, že i vám tyto příběhy dodají potřebný optimismus a že dokážete zvládnout své trable, otočit kormidlem svého života nebo udělat něco pro své vztahy s druhými. A uvidíte, že i za tím nejčernějším mrakem je vždycky světlo.

Děkuji vám za přečtení.

Amy Newmarková

1 – OBĚŤ VÍTĚZEM

1. Já se sežrat nenechám

Šťastný není člověk v určité situaci,

nýbrž člověk s určitým postojem.

Hugh Downs

Přiznám se bez okolků, že jsem Pollyanna. Po každé bouřce hledám na nebi duhu. Ukazuju druhým stříbřité okraje mraků. Prý se pořád usmívám, v každém vidím především to dobré a někdy jsem „otravně“ spokojená. Toto mé renomé je většinou pravdivé. Zpravidla se mi podaří „vysušit bažinu“, i když mám za krkem aligátory. Ale stává se, že ti aligátoři nedají pokoj, chňapou po mně na každém kroku a olizují se, jako by doufali, že se jim podaří ukořistit aspoň kousek toho mého pollyannovského ducha. A jednou už mě málem dostali.

Byla jsem v domácnosti, vyučovala jsem doma svého syna Colina, jenž byl tehdy v páté třídě. Bylo ráno, na odpoledne jsme připravovali oslavu konce pololetí. Nakládali jsme s Colinem do auta pohárky plné sladkostí, dárky pro učitele, pochutiny a různé hry na party. Od auta jsme se několikrát vraceli, bylo toho mnoho. Nakonec jsem zamířila dovnitř pro peněženku a klíče. Ale nějak se mi vzpříčila má umělá noha a já jsem upadla rovnou na svou tvrdou betonovou příjezdovou cestu.

Překulila jsem se na bok a posadila se. Pomalu mi docházelo, že jsem upadla. Po chvíli jsem uviděla, že spodní část mé protézy leží asi metr ode mě. Colin se vyděsil, že jsem se zranila, a já měla slzy na krajíčku, ale ujišťovala jsem ho, že mi nic není – byl to jeden z těch vzácných okamžiků, kdy jsem byla vděčná za své mohutné boky –, a poprosila jsem ho, aby z mé pracovny přivezl židli na kolečkách.

Hlavou mi zněla slova mé rehabilitační lékařky: „Cindy, budete se muset skamarádit s vozíkem.“ S vozíkem jsem se neskamarádila ani dva roky poté, co mi pod koleny amputovali obě nohy. Darovala jsem jej jedné dobročinné organizaci, která tehdy zrovna jeden vozík zoufale potřebovala. Vždycky mi stačila moje pojízdná kancelářská židle.

Colin mě s pomocí souseda dostal na židli a odtlačil k autu. Přesunula jsem se rovnou za volant. Naštěstí mi upadla levá „noha“. Ta teď spočívala na sedadle vedle mě. Pravá noha byla na svém místě a šlapala na pedály.

Když jsme dojeli ke škole, všimla jsem si na parkovišti jedné své známé. Zamávala jsem na ni, aby přišla k nám.

„Mohla bys prosím tě pomoct Colinovi odnést pár tašek do školy? Já jsem si ráno zlomila nohu a nemůžu vylézt z auta.“

Kamarádka zalapala po dechu. Ale když jsem ukázala na sedadlo, kde ležela moje protéza, rozesmála se.

„Panebože, Cindy. Já zapomněla, že nemáš opravdovou nohu.“

Zasmály jsme se spolu a shodly se na tom, že to mohlo být horší – kdybych si zlomila skutečnou nohu.

Zatelefonovala jsem Chrisovi – člověku, který dělá končetinové protézy – a nechala jsem mu na záznamníku možná poněkud zoufalý vzkaz, že nutně potřebuju jeho pomoc.

„Odpoledne musím být ve škole na tu oslavu,“ vysvětlovala jsem mu.

A tiše jsem se modlila, aby to šlo rychle opravit.

Ti aligátoři ale dnes řádí, pomyslela jsem si, když jsem opět startovala auto a vyrážela do centra Denveru za Chrisem. Když jsem otočila klíčkem v zapalování, všimla jsem si, že mám prázdnou nádrž. Nevěřícně jsem obrátila oči v sloup.

„To si snad děláš legraci!“

Pak jsem si vzpomněla, že jen pár bloků od školy je malá pumpa s autoopravnou. Modlila jsem se, aby měli otevřeno a aby mi tam někdo natankoval benzin. Přece jen bylo časně ráno. Většina obchodů ještě neotevřela.

Zajela jsem k čerpací stanici. Dveře byly zavřené, ale uvnitř jsem viděla lidi. Začala jsem troubit. A zatímco jsem čekala, až někdo přijde, zkusila jsem znovu zavolat Chrisovi. Bingo! Vzal to po druhém zazvonění. A řekl mi, abych k němu co nejdřív přijela.

„Zavolej mi, až přijedeš, přijdu pro tebe na parkoviště. Určitě to půjde spravit.“

„Jo!“ udeřila jsem pěstí do palubní desky. „Ještě mě aligátoři nedostali!“

Možná jsem to měla říct víc nahlas.

Po chvíli troubení konečně vylezl ven jeden zamračený chlapík, jenž očividně nebyl šťasten, že ho někdo takhle hrubě ruší. Stáhla jsem okénko a vysvětlila mu, že jsem si ráno zlomila nohu a potřebuju jeho pomoc.

„Vy jste si zlomila nohu?“

Když se podíval do auta, ukázala jsem opět na sedadlo, kde ležela moje nebohá protéza. Podíval se na mou nohu a obočí mu vylétlo vzhůru. Pak se rozchechtal.

„Aha, tak to jo! To se teda nevidí každej den!“

Cestou k Chrisovi jsem poslouchala rádio a zaslechla jsem tam cosi, o co jsem se chtěla podělit s kamarádkou. Po dvouminutovém hovoru mi umřel telefon. Došly mu baterie. Ztěžka jsem vydechla a přemýšlela, jak dám Chrisovi vědět, až přijedu.

Když jsem vjela na parkoviště, vyšel Chris zrovna ven. Už mě vyhlížel. Vzal si moji nohu a odnesl si ji do dílny. Po deseti minutách vyšel ven a nesl mi protézu spravenou. Nasadila jsem si ji a vyskočila z auta. Chris trochu přitáhl řemínek u chodidla a ujistil se, že se mi chodí dobře. Když jsem pak odjížděla, zvesela jsem mu mávala.

„Dnes ještě nebudu na jídelníčku, aligátoři!“

Zamířila jsem do supermarketu. Večer měl padat sníh a hlásili i sněhovou bouři a v mém domě nesmí být nikdo o hladu. Když jsem nakoupila, sedla jsem si na kávu.

Pak jsem se podívala na hodiny a musela jsem se smát. Nebylo ještě ani deset. Probírala jsem v hlavě všechny ranní události. Kdybych byla v jakémkoli okamžiku podlehla těm „aligátorům“, určitě bych se znovu na nohy nepostavila.

Na odpolední oslavu jsem dorazila s předstihem. Colinova učitelka nemohla uvěřit, že jsem to zvládla. Ujistila jsem ji, že kvůli jedné zlomené noze (a močálu plnému aligátorů) si přece nenechám ujít dobrou party.

Cindy Charltonová

2. Moje záchrana

Následuj svou vášeň a úspěch půjde za tebou.

Terri Guillemetsová

Asi dva týdny po svatbě jsem si začala všímat, že mě manžel shazuje před přáteli a kritizuje nebo zesměšňuje cokoliv, co udělám. Nic mu nebylo dost dobré. Jedině to, co dělal on, bylo správně. Když mi něco vytýkal nebo se mi vysmíval, myslela jsem si, že jsem skutečně udělala něco špatně. Když mě ponižoval, byla jsem přesvědčená, že si to zasloužím. Postupně jsem přišla i o to málo sebevědomí, co jsem měla, a začala jsem žít v nepřetržitém strachu z toho, že udělám nějakou chybu. Když se z ponižování stalo týrání, říkala jsem si, že si za to můžu sama, a modlila jsem se, abych byla lepší.

Když jsme slavili desáté výročí svatby, uvařila jsem manželovi jeho oblíbené jídlo a dala chladit láhev šampaňského, ale manžel se z práce nevrátil. Volal mi druhý den ráno, že pracoval dlouho do noci a potom raději přespal v kanceláři, aby mě v noci nebudil. Přijala jsem jeho omluvu. Ale když začal v práci přespávat častěji, začalo mi to být podezřelé.

O jednom podzimním víkendu jsme si vyjeli na venkov do přírody, podívat se, jak krajina mění barvy. Nevím, zda to bylo tím čerstvým vzduchem nebo tím, jak nádherně zářilo slunce, ale cosi mi najednou dalo sílu zeptat se manžela, zda nemá jinou. V autě jako by v tu chvíli vybuchla bomba. Manžel na mě začal řvát a pěstmi bušil do volantu. A když jedna z těch pěstí dopadla na můj nos, na nic jsem nečekala, vzala jsem za kliku a z jedoucího auta vyskočila.

Můj život byl v troskách, mé dvacetileté manželství se rozpadlo. Několik týdnů jsem dumala, co budu dělat. Měla jsem několik možností: Mohla jsem zůstat s manželem a dál se nechat týrat. Mohla jsem navrhnout, že půjdeme do manželské poradny, což by stejně nebylo k ničemu. Anebo jsem mohla požádat o rozvod a začít žít znova. V úvahu přicházela samozřejmě jen jediná možnost: rozvod.

Abych manžela nerozčílila, navrhla jsem rozvod dohodou a nechtěla jsem víc než svoje oblečení, krabici vzpomínek ze střední školy a otlučené auto. Nebylo to moc, ale já jsem věděla, že jakmile budu volná, nebudu toho moc potřebovat. Manžel kupodivu nic nenamítal. Vlastně si myslím, že jsem mu tím usnadnila život. Odešla jsem téměř s holýma rukama. Pronajala jsem si malý byt, našla si práci na recepci a začala jsem nový život.

Během manželství jsem čas od času zkoušela psát. Když jsem poprosila manžela, aby si přečetl, co jsem napsala, jeho reakce byla pokaždé stejná: „Třeťák by to napsal líp.“ Má touha psát se na rozdíl od mého manželství naštěstí nerozplynula. A tak jsem začala znovu psát – krátké příběhy o přírodě, o táboření, o víře. O věcech, které pro mě byly důležité. Spoustu času jsem trávila nad časopisy, abych si udělala přehled, jaké články publikují, a pak jsem posílala svoje texty potenciálním vydavatelům. Mnohé se mi vrátily, ale některé byly zveřejněny. Vydělala jsem si tím sotva pár dolarů, ovšem získávala jsem jistotu, že konečně dělám něco dobře. Šla jsem do knihovny, půjčila si pár knih o psaní a napsala několik dalších textů. Postupem času jsem vydala pět knih a na další pracuji.

Můj příběh není nijak jedinečný ani není o psaní. Je o tom, co mě k psaní vedlo. Jako mnohé jiné ženy jsem dovolila, aby mě manžel týral, protože jsem byla z nějakého důvodu přesvědčena, že má právo se mnou tak jednat a že jsem mu podřízená. Nebyla to pravda, ale musela se stát málem tragédie, abych se probudila.

Po celá ta léta bylo naprosto zjevné, že mě manžel týrá, ale já jsem to neviděla. Když jsem manželovy nadávky a nevěry ignorovala, jako by neexistovaly. A když neexistovaly, nemohly mě zraňovat. Ale v tom okamžiku, kdy jsem se pokusila vyskočit z auta, jsem to najednou všechno cítila.

Odejít od manžela nebylo lehké. Byla jsem psychicky ubitá, měla jsem strach. Nevěřila jsem si, byla jsem zmatená. Nenáviděla jsem manžela a zároveň jsem ho milovala. V jednu chvíli jsem chtěla utéct, ale vzápětí jsem toužila zůstat a dát to všechno nějak do pořádku.

Samozřejmě, ne každý je spisovatel nebo umělec. Ale to není podstatné. Podstatné je umět čelit skutečnosti a vidět východiska. Když se setkáte se slovním, psychickým nebo fyzickým týráním, věřte, že nejste sama, není to vaše vina, a nemusíte to snášet a vaše situace má řešení.

Mou záchranou bylo psaní. A co je tou vaší?

Margaret Navaová

3. Nejsem bezejmenná

Odvaha není, když nemáte strach,

ale když cítíte, že je tu něco,

co je důležitější než strach.

Ambrose Redmoon

Život byl krásný. S manželem jsme spolu byli dvanáctý rok, měli jsme oba dobrou práci, dvě krásné děti… Svět byl náš. Náš život se obrátil vzhůru nohama v ranních hodinách dne 11. září 1993.

Můj manžel spal tehdy poprvé mimo domov. Já jsem večer vzala děti, bylo jim tenkrát pět a sedm, na večeři a pak na dětský koncert. V deset jsme byli doma a rychle jsme usnuli. Časně ráno mě probudily kroky v hale. Když jsem otevřela oči, viděla jsem, jak do mé ložnice vstupuje maskovaný muž. Než jsem se stačila vzpamatovat, popadl mě za ruce a svázal. Pak na mně nožem rozřezal noční košili, přiložil mi ke spánku pistoli a znásilnil mě. Zázrak, že mě nechal žít a že se děti neprobudily.

Během těch několika minut jsem prožila nejprve nepředstavitelnou hrůzu, pak intenzivní touhu žít a nakonec nezměrnou vděčnost. A pak navždy zmizely v propadlišti dějin ty dny, kdy všechno bylo fajn a život plynul tak nějak sám od sebe.

Musela jsem do nemocnice s poškozenou oční rohovkou, měla jsem rozdrásaná předloktí. Z těla mi odebrali DNA pachatele. Všechno to bylo jako v nějakém zlém snu, ale já byla při tom všem upřímně vděčná: nechal mě žít a dětem se nic nestalo. Byla jsem přesvědčená, že všechno bude určitě zase v pořádku. Měla jsem silnou víru v Boha a se svým milujícím manželem po boku a s velikou podporou rodiny a přátel jsem se už po několika týdnech vrátila do práce a začala jsem se dávat dohromady. To jsem ještě netušila, že to nejhorší teprve přijde.

V týdnech a měsících, jež následovaly, jsem byla vržena do světa, o němž jsem vůbec nic nevěděla. Velmi rychle jsem pochopila, co znamená mít stigma oběti sexuálního trestného činu. Stigma znásilněné. Stigma, jež jsem měla na sobě i v očích těch, kteří přísahali pomáhat a chránit. Během vyšetřování jsem se stávala obětí zas a znova. A to bylo v mnoha směrech ještě horší než samotné znásilnění. Víte, kdosi totiž přišel za vyšetřovatelem s drbem, ohavnou lží, která zásadně ovlivnila průběh vyšetřování. Někdo, kdo mě vůbec neznal a nevěděl nic o okolnostech mého znásilnění, před kriminalistou naznačil, že jsem si to znásilnění vymyslela, abych zakryla svou nevěru. A vyšetřovatel, namísto aby tuto výpověď standardně prověřil, se mě začal snažit psychicky zlomit, vyhrožoval mi, že půjdu do vězení a přijdu o děti, pokud to falešné obvinění nestáhnu. A přestože já jsem od začátku vypovídala o té hrozné události jen pravdu, byla moje výpověď zpochybněna a já jsem byla obviněna. Byla jsem zmatená, zděšená a ponížená.

Díky naší vytrvalosti a díky neuvěřitelné pomoci mých právníků byl případ později předán jiné vyšetřovací skupině. Tito lidé mi věřili a dali mně a mé rodině naději. A po jedenácti letech byl pachatel nakonec vypátrán a usvědčen díky DNA. Byl to muž, jenž zjevně vedl dvojí život. Pro ty, kteří si mysleli, že ho dobře znají, to byl spořádaný manžel, jenž pravidelně chodí do kostela a vzorně se stará o své tři děti. Byl to také dobrý přítel mého muže, znali se spolu od mateřské školky. Manžela to hluboce zasáhlo. A nejšílenější na tom všem bylo, že pachatel nemohl být za svůj čin potrestán, protože znásilnění bylo již promlčené.

Tato životní zkušenost byla dlouhou cestou za spravedlností a mnohokrát zpochybnila můj dosavadní pohled na svět. Byla jsem obětí, stala jsem se bojovnicí o přežití, a to by už žádná oběť trestného činu neměla podstupovat.

Ta zkušenost ve mně podnítila touhu usilovat o smysluplnou a trvalou změnu. Byly samozřejmě dny, kdy jsem ztrácela chuť bojovat dál. Ale v takových chvílích jsem si připomínala, že v naší zemi je co dvě minuty někdo znásilněn a oběti jsou zpravidla velmi mladé – pod čtyřiadvacet let. Něco se musí změnit, a čím víc se dozvídám o této opomíjené problematice, tím víc chci za tu změnu bojovat.

Svoji vášeň jsem proměnila v charitativní organizaci, která nese název Nejsem bezejmenná (Jane Doe No More). A v tutéž chvíli jsem učinila velké a významné rozhodnutí: půjdu s tím vším na veřejnost, do celostátní televize, dám tomu své jméno a tvář. Nebudu už bezejmenná oběť. Doufala jsem, že zbořím některé předsudky a mylné představy, které panují kolem obětí těchto trestných činů a které tak zásadně ovlivnily vyšetřování mého znásilnění. Doufala jsem, že lidé pochopí, že znásilnění není stigma. Že oběti tohoto zločinu pocházejí ze všech společenských vrstev. Že to jsou naši přátelé, naši blízcí, sousedé. Že není ostuda být obětí. Dostala jsem dvě hodiny nejlepšího vysílacího času na Dateline NBC. A během nich jsem představila svou organizaci světu.

Při budování mé organizace mi pomohla spousta úžasných lidí. Mým záměrem bylo vytvořit organizaci, která se bude starat o informovanost jak obětí sexuálních deliktů a zločinů, tak veřejnosti. V témže roce se mi podařilo zasadit se o změnu v zákoně, podle něhož nemohl být pachatel mého znásilnění odsouzen. Můj případ se stal v Connecticutu podnětem pro vznik zákona, který u sexuálních zločinů, u nichž je zajištěn vzorek DNA, ruší institut promlčení.

Dnes naše organizace nabízí vzdělávací programy pro studenty vysokých škol, pro policisty a zástupce justice i pro širokou veřejnost. Nabízíme podporu obětem a jejich blízkým, angažujeme se v jednotlivých případech a organizujeme kurzy sebeobrany pro ženy a dívky. Pro organizaci pracují stovky dobrovolníků, kteří sdílejí mou vášeň, a společně se snažíme ovlivnit k lepšímu to, jakým způsobem společnost nahlíží na oběti sexuálně motivovaných trestných činů. Už žádná hanba, žádné obviňování, žádný strach.

Když se dnes ohlížím zpět, jsem velmi vděčná za to, že mě tak tragická událost přivedla na tak úžasnou cestu. Dnes je to vlastně mé životní dílo. Odvážila jsem se mířit vysoko, jít za střelkou svého mravního kompasu. Zbytek je Boží vůle. Ve spolupráci s M. Williamem Phelpsem jsem svůj příběh vložila do knihy, která vyšla v roce 2012. Na jejích stránkách se s čtenáři dělím o nedocenitelný dar naděje, který rozdávám také spolu se všemi těmi, kteří sdílejí mou vášeň. Když vidím, jak oběti znovu nabývají sebevědomí, dostávají odvahu se ozvat a nakonec vítězí nad svým krutým osudem, je to pro mě velkou motivací a dává mi to sílu bojovat dál. Naše organizace roste a sílí, náš hlas zní stále hlasitěji. Začalo to jako šepot, jenž byl sotva slyšet, ale dnes je to řev. A nikdo nás nezastaví.

Donna Palombová

Table of Contents

Úvod

1 – OBĚŤ VÍTĚZEM

1. Já se sežrat nenechám

2. Moje záchrana

3. Nejsem bezejmenná