Copyright © 2002 by Edward M. Hallowell, M.D.

All rights reserved.

Translation © Jana Srbová, 2016

ISBN 978-80-7252-648-2

Věnováno památce Josselyn Hallowellové Blissové

Škola skončila. Je červen, zahrada nás láká ven.

Pokaždé mám velká očekávání, když přichází léto.

Léto je jako dětství. Utíká příliš rychle. Když ale máte štěstí, poskytne vám hřejivé vzpomínky, které vám dodají síly pro chladné dny, jež budou následovat.

Léto se podobá dětství také v tom smyslu, že možná ani nepřikládáte tomu, co děláte, příliš velkou váhu, ale později si uvědomíte, že to mělo mnohem větší význam, než jste tušili.

Léto znamená horké dny, pikniky, objížďky kvůli opravovaným silnicím, příležitost zaplavat si. Léto je pomalejší než zbytek roku, jeho dny jsou delší než v jiných obdobích. Léto je přívětivé k dětem. Stejně jako dětství samo, i léto však připomíná: Mějte mě rádi teď, nebudu trvat dlouho.

Tak jako děti, i léto nás učí tomu nejlepšímu v životě. Chce po nás, abychom dělali to, co bychom měli pomoct dělat i svým dětem: Abychom si hráli, odpočívali, podnikali výzkumné výpravy a rostli.

Věnuji tuto knihu létu a všem dětem, které si hrají v paprscích jeho slunce.

Poděkování

Obrátil jsem se na mnoho lidí, aby mi s touto knihou pomohli. Oslovil jsem rodiče, ředitele škol, vysokoškolské profesory, pediatry, psychology, sociální pracovníky, psychiatry, speciální pedagogy a spoustu dalších z různých nesourodých oblastí, jako jsou například obchod, náboženství, bojové umění či sport. Bez pomoci všech těchto lidí bych tuhle knihu nikdy nedokázal napsat.

Vyptával jsem se také spousty dětí všeho stáří; tyto děti pro mě samozřejmě byly zvlášť velkou pomocí. O štěstí toho vědí tolik!

Mnoho odborníků z oborů psychologie, učení a medicíny mi bylo ohromně nápomocných. Janine Bempechatová, Robert Brooks, Mihaly Csikszentmihalyi, William Doherty, Anna Felsová, Howard Gardner, Peter Jensen, Jerome Kagan, Mindy Kornhaberová, Peter Metz, Michael Thompson, Priscilla Vailová a George Vaillant – ti všichni mi velkoryse věnovali svou podporu. Anna Felsová mi velice pomohla vysvětlením své teorie o formativní povaze poznání.

Také celé tucty ředitelů škol a učitelů mi poskytovaly vodítko k mé práci. Mezi ty, kterým chci poděkovat zejména, patří Peter Barrett, Kathy Brownbacková, Paula Carreirová, Barbara Chaseová, Martha Cuttsová, Dary Dunham, Dick Hall, Gwen Hooperová, Frank Perrine, Randy Plummer, Bruce Shaw, Sally Smithová, Bruce Stewart, Marjo Talbotová, Ty Tingley a Aggie Underwoodová.

Neformálně jsem oslovil takovou spoustu dalších lidí, až se obávám, že jsem své přátele už unavoval tím, když jsem se na každého nového člověka obracel s otázkou: „Nebudete se zlobit, když se vás zeptám, co ve vašem dětství považujete za podstatu vaší spokojenosti v dospělém věku?“ Téměř každý, jakmile pochopil, nač se ptám, projevil o tohle téma zájem, svědomitě se zamyslel a odpověděl mi. A jaká byla obvyklá odpověď? Inu, takhle najednou to napsat nemůžu, ale budete to vědět, než tuto knihu dočtete.

Za knihu samotnou ovšem nesu veškerou zodpovědnost já sám. Má-li nějaké kazy, jejich původcem jsem já.

Moje moudrá editorka nakladatelství Ballantine Nancy Millerová a její báječná asistentka Megan Caseyová mi velmi pomohly svými skvělými redakčními připomínkami. Nesmírně tím mou knihu vylepšily.

A samozřejmě moje spolehlivá, dlouholetá agentka Jill Kneerimová; Jill, jsi mi požehnáním! Vždycky jsi tady a představuješ pro mě agentský ekvivalent bezpodmínečné lásky. Nikdy ti nebudu moct dost poděkovat.

A nakonec chci poděkovat svým dětem, Lucy, Jackovi a Tuckerovi, a jejich matce, mé ženě Sue. Od toho dne, kdy jsem se oženil se Sue, se můj život navždycky změnil k lepšímu. Vím, že by se mnou souhlasila, když řeknu, že naše tři děti nás překvapují větší radostí, než jakou jsme si kdy dokázali představit. To kvůli Sue a kvůli Lucy, Jackovi a Tuckerovi jsem napsal tuto knihu. Moje děti ve mně vyvolaly ten intenzivní pocit, že musím zjistit, co je pro ně nejlepší, dokud je ještě čas jim to poskytnout – to proto jsem prováděl výzkumy a tuto knihu napsal.

Vidím teď v duchu jejich tváře, když píšu tato slova, a doufám, že si jednoho dne, až budou velké, přečtou, co jsem napsal, usmějí se a řeknou si: Ano, tati, povedlo se to. Jsme šťastné.

Co v této knize najdete?

„Co mi může tahle knížka nabídnout?“ ptám se pokaždé, když mi nějaká padne do oka během mého brouzdání v knihkupectví (což je moje oblíbená kratochvíle – a vždycky odtud vyjdu ven s větším počtem knih, než které si pak doopravdy přečtu). Jako většina lidí v dnešní době, ani já nemám dost času, abych přečetl každou takovou knížku celou. Proto se zeptám známého: „Co mi může ta nová kniha od toho a toho říct?“ a můj známý mi odpoví několika výstižnými větami, které mi dovolí zařadit tu knihu pod heslo „Hotovo“. Anebo si přečtu pár recenzí, zahlédnu část rozhovoru s autorem v pořadech s Oprah nebo Charliem Rosem, přečtu si výňatek z knihy v nějakém časopise či si dokonce tu knížku koupím a čas od času se mrknu na její obal. Jednoho dne ji možná opravdu otevřu a přečtu si deset stránek. To mi postačí, abych knihu „vstřebal“; uvěřím tomu, že vím, co v ní je. Tohle je bohužel obrázek toho, jak se mnoho z nás dospělých snaží udržet si přehled v současné éře překypující informacemi.

Takže co tedy najdete v této knize?

Jako její autor bych byl nejvíce potěšen, kdybyste si ji opravdu přečetli a zjistili to sami. Dělal jsem, co jsem mohl, abych zbytečně neplýtval stránkami. Ve skutečnosti by ta kniha mohla být klidně desetkrát delší, než je.

Ale rozumím vašemu přání dozvědět se nejprve krátké shrnutí, čili přečíst si to, čemu obchodníci říkají „elevator pitch“ („prezentace ve výtahu“), tedy to, co zabere jen tolik času, kolik trvá průměrná jízda výtahem, během níž se rozhodnete, zda o věc máte zájem.

Dobrá, tady to je:

Tahle kniha je o kořenech štěstí. Předkládám v ní určité kroky, které můžete následovat a zvýšit tak šanci dítěte na prožití šťastného a plného dětství – a na to, aby se takovýto spokojený a plnohodnotný život prohluboval a dál rozvíjel i v dospělém věku.

Tyto stránky, založené na současných výzkumech i na mé vlastní zkušenosti rodiče, učitele a dětského psychiatra, vás uvedou do světa, o němž často přemýšlíme, ale který zatím není zcela zmapován: do světa, kde je možné vytvářet pohodu a štěstí.

Je lépe neponechat štěstí jen samotné náhodě. Rodiče, učitelé a další lidé, kteří se starají o děti, by měli mít plán, jak vytvářet dětství, jež povede k celoživotní pohodě.

Dětství trvá jen asi patnáct krátkých, kouzelných let. Ale jaký význam mají tato léta pro celý další život! Jak s nimi dobře naložit?

Vypracoval jsem plán o pěti krocích, který můžou rodiče a další lidé použít při výchově dětí, aby jim tak dali tu nejlepší šanci, že z nich vyrostou spokojení, zodpovědní dospělí. Moje kniha popisuje tento plán dopodrobna, uvádí, z jakých výzkumů vychází, a poskytuje nápady, jak tyto poznatky zavést do každodenního života.

Můj plán je založený na hodnotách, které sdílí většina lidí. Není ani liberální, ani konzervativní. Jeho podstatou je láska k dětem a síla dětství. Víme, jaké potřeby je nezbytné naplnit. Tak to nyní udělejme. A když to uděláme – když ozdravíme dětství do podoby, jakou by mělo mít –, nejenže posloužíme svým dětem, ale také posílíme sami sebe.

Tato kniha také velebí to, co děti dávají nám dospělým, když jim to dovolíme, a všechno, co se od dětí můžeme naučit, abychom byli v našem dospělém světě šťastnější. Děti jsou opravdu ti nejlepší odborníci na spokojenost a štěstí.

1 – Co pro své děti doopravdy chci?

Pomyslete na své děti. Vybavte si v duchu jejich tváře. Pak se sami sebe zeptejte: „Co vlastně doopravdy chci, aby jim život přinesl?“

Neříkejte si hned, že to přece víte. Než strávíte další den jako rodič (nebo jako učitel či trenér nebo kdokoli další, kdo má co do činění s dětmi), přemýšlejte a pokuste se na tuhle zdánlivě jednoduchou otázku – „Co pro své děti opravdu chci?“ – odpovědět.

Je to sláva, vítězné trofeje a vyhrané ceny? Chcete, aby se ze všech vašich dětí stali prezidenti Spojených států? Je tím, co pro ně chcete, bohatství a finanční zabezpečení? Nebo pravá láska? Nebo zkrátka jen lepší život, než je ten váš?

Jsou dny, kdy možná na stejnou otázku odpovíte velmi rychle: „Chci jen jedno: aby si uklidily svůj pokoj, napsaly domácí úkoly a poslouchaly, co jim říkám.“ A jindy zase, s vědomím, jaký tlak právě pociťují vaše děti ve škole, možná jen zoufale povzdychnete: „Kéž by mé děti zabodovaly u zkoušek a dostaly se na dobrou školu.“

Pokud se však naší otázkou budete zabývat déle, ve vaší odpovědi se pak téměř jistojistě objeví jeden výraz – takové jednoduché, skoro až banálně znějící slůvko: šťastný. Většina z nás rodičů prostě chce, aby naše děti byly šťastné, teď a navždy. A ano, samozřejmě, přejeme si také, aby z nich byli dobří lidé; chceme, aby něčím prospěly světu; rádi bychom, aby pomáhaly ostatním a vedly zodpovědný život. Ale hluboko uvnitř většina z nás chce víc než cokoli jiného, aby naše děti byly šťastné.

Jestliže uskutečníme určité kroky, můžeme napomoct tomu, aby se tak opravdu stalo. Výzkum provedený v nedávné době dokázal, že rodiče a učitelé můžou významně zvýšit šance svých dětí či studentů na to, aby z nich vyrostli spokojení, zodpovědní dospělí lidé – tím, že u nich budou rozvíjet jisté vlastnosti, které se možná nejeví jako nejdůležitější, ale ve skutečnosti takové jsou: vnitřní hodnoty, jako je optimismus, hravost, přístup „já to dokážu“, vztahová propojenost (pocit, že jsme součástí něčeho většího, než jsme jen my sami). Tradiční návody nabádají rodiče, aby svým dětem vštěpovali kázeň a pevné pracovní i etické normy, ale tyto rady se pak v praxi můžou obrátit proti nim. Dítě se může postavit na odpor, může dělat pravý opak toho, co se po něm žádá, anebo sice udělá to, co chceme, ale nerado. Tato neradostnost pak může trvat po celý život.

K celoživotní pohodě potřebujeme spolehlivější cestu než tu, kterou by mohly poskytnout lekce disciplíny anebo odměny za pěkné školní známky a pilnou práci. Samozřejmě, disciplína a pilná práce mají význam, protože od nich se odvíjejí dobré známky a slušné chování. Podstatné však je, jakým způsobem těchto kýžených cílů dosáhnete. Motor spokojeného života běží lépe, když jej pohání hra a pouto s ostatními, než když je jeho palivem strach a pocit viny.

Šťastný život. Takový jednoduchý výraz pro tak univerzální, upřímný cíl. Možná nebudete umět štěstí definovat, ale poznáte je, když na ně narazíte. Dokážete si v hlavě vybavit nějaký šťastný den z vlastního dětství?

Dovolte mi, abych vám o jednom svém vyprávěl.

Vzpomínám si na jeden takový den, kdy mi bylo osm let. Žili jsme v Chathamu ve státě Massachusetts. Předchozí večer se strhla veliká vánice, které v Nové Anglii říkají „nor’easter“ (bouře od severovýchodu), a ta zasypala naše malé městečko v ohbí mysu Cape Cod takovým přívalem sněhu, že jsme jen stěží otevřeli dveře ven. Pochopitelně, škola byla ten den zrušena. Vedle nás bydlel můj bratranec Jamie a já tehdy strávil tu noc u nich doma. Když jsme se ráno vzbudili a uviděli ty závěje, hulákali jsme radostí. Konečně den plný sněhu!

Když jsme proházeli cestu, vytáhli jsme nové sáňky, které Jamie dostal k Vánocům; poblíž se nacházel golfový areál, jenž byl samý kopec. Plahočili jsme se na ten nejvyšší z nich a každým krokem zvedali oblaka prachového sněhu, který se nám snášel na vysoké galoše a vrchem padal i dovnitř, takže jsme brzy měli mokré ponožky i nohy. Byli jsme malí horolezci zdolávající Mount Sáňky. Nakonec se nám to podařilo a stanuli jsme na vršku toho, co vypadalo jako sáňkařské nebe.

Natáčeli jsme sáňky sem a tam, snažíce se přijít na to, jaká trasa nám zaručí tu nejdelší projížďku. Posadil jsem se dopředu, Jamie zatlačil a naskočil za mě a naše první jízda začala. Hned po startu jsme se málem překlopili, ale vyrovnali jsme to, brzy nabrali rychlost a řítili se po svahu dolů, skrz rákosí kolem rybníka dole a sněhem na jeho zamrzlé hladině. Sotva jsme zastavili uprostřed toho, čemu se říkalo stulíkové jezírko, vyskočili jsme a s výkřikem „Ještě jednou!“ jsme se začali znovu drápat nahoru.

Z toho kopce jsme tehdy sjeli snad padesátkrát. Přidávali jsme našim jízdám napětí – na trase jsme vybudovali muldy a zatáčky jsme ohradili sněhovými bariérami. Jak se sníh ujezdil, vytvořily se ledové plochy, které nám umožnily hnát se krkolomnou rychlostí. Nešli jsme domů ani na oběd – dokonce jsme na oběd ani nepomysleli – a nikdo nás nesháněl. Věděli, že jsme v bezpečí.

Tak šťastný den jsem do té doby ještě nezažil. Přestože okolnosti mého života měly tehdy k dokonalosti daleko – moji rodiče se rozvedli kvůli otcově duševní chorobě a máma se začala vídat s chlapíkem, ze kterého se v budoucnu stane můj nenáviděný nevlastní otec –, vůbec to nevadilo. Cítil jsem se na tomto světě milovaný a v bezpečí, přestože můj vlastní malý svět byl rozkolísaný.

Jamie byl můj kamarád. I když byl o dva roky starší než já, nechoval se ke mně jako k otravnému mladšímu bratranci, ale jako ke kamarádovi. Když jsme na saních sjížděli ten kopec, byli jsme osvobození – od školy, od pravidelného denního programu, byli jsme svobodní v tom smyslu, že jsme mohli dělat právě to, co jsme chtěli; cítil jsem se tak dobře, jak se jen člověk může cítit. Byl jsem s báječným kámošem Jamiem a dělali jsme něco vzrušujícího a zábavného.

Tehdy jsem to ještě nevěděl, ale dělal jsem také to, co doporučuji v této knize. Učil jsem se, jak si vytvořit a udržet radost, což je ohromně důležitá dovednost. Také jsem si osvojoval nanejvýš významné hodnoty: hravost, optimismus, postoj „já to dokážu“, pocit vztahové propojenosti – hodnoty, které ve mně od té doby hluboce zakořenily, které ze mě udělaly spokojeného člověka.

Toho dne, a v dalších podobných, jsem se naučil, z jakých ingrediencí se skládá štěstí. Počítám, že jste také prožili dny podobné tomu mému. Chci, abyste si je nad touto knihou připomněli, a také vám chci předat pár nápadů, jak takové dny vytvořit v životě vašich dětí.

Jedna z definic popisuje štěstí jako pocit, že se váš život odvíjí správně. Tento pocit nemusí nutně začínat v dětství, ale je to dobré období, kdy s ním začít, pokud chcete, aby se stal návykem, který trvá. Problém je, že neexistuje žádný spolehlivý postup, jak vlastně s ním tady (nebo kdekoli jinde) začít. Nezbývá nám než se podivovat, proč jsou některé děti šťastné a jiné ne, i když jsou jejich životní okolnosti podobné; můžeme také žasnout, proč některé spokojené děti vyrostou v nespokojené dospělé a proč se některé nespokojené a nešťastné děti naopak změní ve šťastné dospělé. Na první pohled se tak může zdát, že spokojenost je zkrátka dána šťastným osudem.

Já vím. Jsem také rodič. Jsem otcem a má žena Sue je matkou tří malých dětí – v době, kdy píšu tahle slova, je jim dvanáct, devět a šest let. A jsem také něčí dítě a jsem dospělý psychiatr, který se stále aktivně věnuje své praxi, a jsem autorem několika knížek o dětech, rodinách a školách. Dětství mě zajímá jak z profesního, tak i z osobního hlediska.

Prováděl jsem výzkumy a dal dohromady tuto knihu, protože jsem chtěl napsat pro sebe i pro ostatní zájemce spolehlivého průvodce o tom, co by mohlo – a mělo – správně fungovat ve prospěch dětí.

Existuje psycholog, jehož jméno vypadá, že se skoro nedá vyslovit: Mihaly Csikszentmihalyi. Tento člověk působí převrat v psychologii, jelikož ji mění z vědy, která bádá především na poli problémů, do vědy zkoumající oblasti pohody a radosti. (Mimochodem, jeho jméno se vyslovuje Mí-hai Čik-sent-mí-hai.) Jeho podrobné empirické studie kořenů štěstí ho dovedly k závěru, že: „Štěstí není něco, co se lidem přihodí, ale něco, co lidé uskuteční.“ Jeho výzkumy ukazují, že lidé jsou šťastní ve stavu, který pojmenoval „flow“ (plynutí). Ve stavu „flow“ jste v naprosté jednotě s tím, co děláte.

Děti stav „flow“ dobře znají. Říkají mu hra. Hraní je jedním z dětských kořenů spokojenosti v dospělém věku. Existují však ještě další – čtyři další, abych byl přesný –, které tvoří schéma, jež jsem v této knize nastínil.

Rodiče si můžou být jistí, že se jejich děti učí základům dovednosti dosáhnout štěstí. Nemusíte nechávat spokojenost svého dítěte – teď, později nebo vůbec – toliko náhodě. Samozřejmě, nemůžeme mít pod kontrolou všechno, ale můžeme toho ovlivnit dost.

Když říkám „my“, mám na mysli jak celou společnost, tak nás jako jednotlivce, kterým leží na srdci blaho našich dětí. To společenské „my“ musí řešit otázky týkající se zdravotního pojištění, chudoby, veřejného vzdělávání. Ale jsme to my, jednotlivci, kdo své děti vychováváme. A pokud oba typy „my“ odvádějí svou práci na tomto poli, dokážeme v dětech pevně zasadit odolné a houževnaté kořeny štěstí, tak aby se rozvíjely, rostly a vytrvaly po celý život.

Jako rodiče nemáme nekonečné moře času, abychom v dětech tyto kořeny usadili. Po pravdě, máme asi tak patnáct let na společné domácí zábavy, budování blátivých rybníčků, na velké sny, na „jdeme si hrát ven“, „dej mi pusu na dobrou noc“, „času je fůra“, „já nikdy neumřu“. Zhruba patnáct let, než je to pryč. Nedávno, když bylo mému nejmladšímu, Tuckerovi, šest let, uvědomil jsem si, jak rychle roste. Učinil jsem zoufalý pokus a naléhavě na něj apeloval: „Prosím tě, Tuckere, nemohl by ses pokusit růst nějak pomaleji?“

Tucker je naše jediné dítě, které se vždycky snaží spolupracovat, a tak byl opravdu zklamaný, že nedokáže udělat, oč jsem ho žádal. Odpověděl: „Táto, přece nemůžu řídit to, jak jsem veliký!“ Na chvíli se zarazil, a když se ujistil, že nejsem příliš smutný, energicky dodal: „Já prostě musím růst pořád a pořád.“

Má pravdu, musí. My jsme taky museli růst, když jsme byli dětmi; všechny děti musejí růst. A odejít. „Slibujete, že doopravdy odejdou?“ – slyším, jak se ptají rodiče problematických pubertálních a mladistvých potomků.

Ano, slibuji. Léta dětství mají svůj konec. Dříve či později všichni vyrosteme a odejdeme na nová místa či za novými lidmi. Nikdo přece nemůže řídit to, jak je veliký.

Je však v našich silách udělat následující nejlepší věc. My dospělí můžeme dohlédnout, aby každá vteřina byla důležitá. Můžeme své děti chránit dostatečně dlouho, aby se uskutečnilo to správné kouzlo, které dokáže magii dětství proměnit v nezlomné a spokojené zralé lidi.

Dobrá zpráva

Většina rodičů v dnešní době vykonává náročnou práci. Nepoddávejte se všem těm negativním tlakům; současná generace dětí je v podstatě naprosto skvělá. Idealističtí, ctižádostiví, rozumní, plní nadějí, ale také i starostí – to jsou slova, která bych zvolil, kdybych měl popsat dnešní děti. Na rozdíl od toho, co čtete v novinách a různých knihách, co slyšíte říkat v rádiu či co vidíte v televizi (Ale upřímně, čím je dána chytlavost příběhu? Určitě ne nějakou dobráckou, vyrovnanou historkou!), většina dětí v této zemi je v dnešní době zdravější, šťastnější a tvořivější, než byly děti kdykoli předtím. Je to standardní role starších generací, že naříkají nad stavem dorůstající/nastupující generace, a mnoho dospělých zdůrazňuje stinné stránky dnešní mládeže – já se k nim ale připojit nemůžu. Naopak, podle mého pozorování tvoří dnešní děti vynikající skupinu. Buďte rádi, rodiče, a buďte na ně pyšní!

Tyhle děti nejsou jen úspěšné, ale zajímají se také o stav společnosti, a to mnohem více, než si možná myslíte. Nejsou tak radikální, jako jsme byli my – nadšenci, ale to od nich dnešní doba ani nevyžaduje. Dnešní děti mají vlastní styl. Moje generace vyrůstala s protesty proti válce; myslím, že idealismus dnešní generace nachází výraz ani ne tak v boji, jako spíše v hledání rovnováhy a vytváření bezpečného životního a politického prostředí (zejména po 11. září 2001). Dnešní děti křičí méně, než jsme křičeli my, ale jsou stejně silné, ne-li silnější. Karikaturisté vás možná přiměli uvěřit tomu, že mladí lidé jsou dnes rozmazlení, egoističtí, že nechtějí nic jiného než deset milionů dolarů (inu, kdo by je nechtěl), ale životní programy dnešních mladých s těmito cynickými karikaturami neladí. Například jedním z nejpopulárnějších oborů na Harvardské univerzitě je environmentální studium. A dobrovolnictví je mezi dospívajícími na vzestupu, nikoli na ústupu. Třebaže většina dětí tvrdí, že chtějí dobře placené zaměstnání – opět, kdo by je nechtěl –, výzkumy ukazují, že ve skutečnosti hodnotí smysluplnost své práce výše než plat, který za ni dostávají.

Chcete-li živý důkaz toho, že má dnešní mládež srdce, kuráž a pevný charakter, zamyslete se nad slovy z eseje, kterou napsala čtrnáctiletá dívka Latoya Hankeyová jako součást své absolventské zkoušky po osmém ročníku bostonské Akademie Matky Caroline, což je škola v městském centru určená dívkám pocházejícím ze znevýhodněných rodin, zejména z rodin matek-samoživitelek. Latoya vyrostla ve velké chudobě; do Akademie Matky Caroline se ostatně nemůžete dostat, pokud nejste chudí. (V té škole se platí zanedbatelné školné, sto dolarů za rok, aby byl vidět podíl rodičů na vzdělávání jejich dětí.) Myslím, že až si zde přečtete Latoyina slova, uvidíte, jak se v mladém věku formují základy štěstí dospělých.

Během minulých čtyř let jsem se často ráno připlahočila do školy unavená a vyčerpaná z předchozího dne. V takových chvílích jsem si kladla otázku, zda zkušenost z Akademie Matky Caroline vůbec stojí za to. Ačkoli má hlava nedošla pokaždé ke stejnému závěru, nejčastěji jsem si říkala, že ano, že se to nakonec vyplatí. Opravdu věřím tomu, že to byli moji spolužáci, kdo mě motivovali v těch nejvíce stresujících časech, protože mě chápali, ale v takových dnech, kdy nebyl nablízku nikdo, kdo by mě mohl nebo měl popostrčit, odpovědnost za to, jak se vyrovnám se svými úkoly, ležela na mně samotné. A já jsem nyní obrovsky vděčná za ta únavná rána, protože právě díky nim jsem se naučila udělat první krok…

Úspěch. Webster jej definuje jako dosažení určitého cíle… Ačkoli byl Webster velice inteligentní člověk, což nemůžeme úspěch popsat také jako pomoc druhým v tom, čeho dosahují oni sami? Jako nesobecký akt dávání? Všichni ti dobrovolníci, kteří věnovali svůj čas a podporu /většina učitelů na této škole jsou dobrovolníci/, mi ukázali, že úspěch lze definovat několika způsoby. Ukázali mi, že úspěch se nedá definovat výhradně tím, co vlastníte, ale mnohem důležitějším způsobem: tím, čím jste, a tím, jak nakládáte se svým nadáním. A proto jsem vymyslela svou vlastní definici úspěchu. Úspěch je to, co uděláte sami ze sebe a jak dokážete využít sami sebe k tomu, abyste přispěli k životu ostatních.

Table of Contents

Poděkování

Co v této knize najdete?

1 – Co pro své děti doopravdy chci?