Copyright © Sarah Thornton, 2008

All rights reserved

Translation © Eva Lee, 2016

ISBN 978-80-7473-498-4 (ePub)

ISBN 978-80-7473-499-1 (mobi)

Sarah Thorntonová

SEDM DNÍ VE SVĚTĚ UMĚNÍ

Kniha Zlín / 2016

OBSAH

ÚVOD

1 AUKCE

2 SEMINÁŘ

3 VELETRH

4 CENA

5 ČASOPIS

6 ATELIÉR

7 BIENÁLE

POZNÁMKY AUTORKY

DOSLOV

PODĚKOVÁNÍ

SEZNAM LITERATURY

SEZNAM ILUSTRACÍ

ÚVOD

Kniha Sedm dní ve světě umění je jako časová schránka, která uchovává informace o výjimečném období historie umění, v němž dosáhl trh s uměním svého vrcholu, návštěvnost muzeí rostla a více lidí si mohlo dovolit opustit svá běžná zaměstnání a začít se věnovat tvorbě uměleckých děl. Svět umění se roztáhl a začal se otáčet rychleji; stal se přitažlivějším, lákavějším a dražším. S příchodem globálního ekonomického ochlazení tento moment extáze pominul, ale v jádru zůstává jeho struktura a dynamika stejná.

Svět současného umění je volnou sítí překrývajících se subkultur, které drží pohromadě víra v umění. Jsou rozprostřeny po celém světě a koncentrují se ve významných uměleckých centrech New Yorku, Londýna, Los Angeles a Berlína. Živoucí umělecké komunity existují také v Glasgow, Vancouveru a Miláně, ale tato města jsou spíš periferií v tom smyslu, že umělci, kteří v nich tvoří, se často vědomě rozhodli zůstat právě tam. Umělecký svět je však přesto více polycentrický než ve dvacátém století, kdy byly jeho hlavními městy Paříž a New York.

Lidé zainteresovaní ve světě umění hrají jednu ze šesti různých rolí: umělce, dealera, kurátora, kritika, sběratele nebo specialistu aukční síně. Občas se vyskytne i umělec píšící kritiky nebo obchodník, který sbírá umění, ale sami přiznávají, že není vždy snadné dělat dvě věci zároveň a že jedna z identit má tendenci převládat podle toho, jak lidé vnímají jejich práci. Nejtěžší je být uvěřitelným nebo úspěšným umělcem, zároveň však zásadní rozhodnutí dělají obchodníci, kteří usměrňují pohyb hráčů na hracím poli. Jeff Poe, obchodník objevující se v několika kapitolách této knihy, říká: „V uměleckém světě nejde o moc, ale o kontrolu. Moc může být vulgární. Kontrola je chytřejší, detailnější. Začíná u umělce, protože na jeho díle záleží, jak se hra rozehraje, ale umělec musí vést otevřený dialog s konspirátorem. Klidná kontrola – provázená důvěrou – je to, oč ve světě umění opravdu jde.“

Je třeba si uvědomit, že svět umění je mnohem širší pojem než trh s uměním. Trhem se rozumí skupina lidí nakupující a prodávající umělecká díla (tedy obchodníci, sběratelé a aukční domy), avšak mnozí hráči uměleckého světa (kritici, kurátoři a samotní umělci) se těchto obchodních aktivit přímo pravidelně neúčastní. Svět umění je sférou, v níž mnozí lidé nejen pracují, ale přímo ji nastálo obývají. Je to „symbolická ekonomika“, v níž si lidé vyměňují nápady a kde se o kulturní hodnotě debatuje, namísto aby ji určovala hrubá peněžní síla.

I když je umělecký svět často charakterizován jako netřídní společenská scéna, kde umělci z nižší střední třídy popíjejí šampaňské s manažery hedgeových fondů vydělávajícími miliony, akademicky vzdělanými kurátory, módními návrháři a jinými „kreativci“, bylo by chybou si představovat, že jde o rovnostářské nebo demokratické prostředí. Umění je o experimentu a idejích, ale dokonalost a výlučnost v něm mají také své místo. Ve společnosti, v níž každý usiluje o trochu toho uznání, se vám může z takové kombinace snadno zatočit hlava.

Svět současného umění je něco, co by Tom Wolfe nazval „statusférou“. Utváří se podle nejasné a často protichůdné hierarchie slávy, důvěryhodnosti, domnělého historického významu, vztahu k institucím, vzdělání, inteligence, bohatství a atributů jako je velikost sbírky. Když jsem se pohybovala světem umění, bavilo mě pozorovat, jak všichni zainteresovaní zakoušeli strach o své postavení. Obchodníci mohou mít obavy kvůli umístění svého stánku na prodejní přehlídce, sběratelé chtějí být prvními, kdo spatří nejnovější „mistrovská díla“ – to jsou ty nejviditelnější příklady, ale tyto pocity se nevyhýbají nikomu. Jak mi pověděl John Baldessari, umělec žijící v Los Angeles, který moudře a vtipně promlouvá na stránkách této knihy: „Umělci mají velká ega, ale to, jak se jejich ego projevuje, se časem proměňuje. Otravuje mě, když mi lidi cpou své „úspěšné“ životopisy. Vždycky jsem byl toho názoru, že by se problém vyřešil, kdyby někdo vynalezl systém značení – třeba stužkami nebo odznaky. Pokud vystavujete na Whitney Biennial nebo v Tate, mohlo by se to objevit na vašem kabátě. Umělci by mohli nosit výložky jako generálové, aby každý hned znal jejich hodnost.“

Pokud bychom měli najít jeden princip, který je celému světu umění společný, bylo by to přesvědčení, že nic není důležitější než umění. Někteří lidé tomu opravdu věří; jiní vědí, že je to jen móda. Společnost vně umění je každopádně často opovrhovaná jakožto irelevantní a kontaminovaná.

Když jsem studovala historii umění, setkala jsem se naštěstí s dostatečným množstvím čerstvě vytvořených uměleckých děl. Nikdy jsem však neměla jasnou představu o tom, jak díla kolují, jak se jim dostane pozornosti kritiky nebo jak se dostanou do povědomí, jak se nabízejí, prodávají či sbírají. V dnešní době se díla žijících autorů stala ve větší míře součástí programu studia dějin umění. Je proto vhodné pochopit prostředí, do kterého se umělecké dílo po dokončení dostává a procesů svého zhodnocení, jimiž prochází na cestě mezi ateliérem a stálou sbírkou v muzeu (nebo smetištěm, anebo kterýmkoliv z přehršle míst mezi těmito dvěma póly). Jak říká kurátor Rober Storr, který má rozhodující roli v kapitole Bienále: „Funkcí muzea je znovu učinit umění bezcenným. Vytáhnout dílo z trhu a umístit ho na místo, kde se stane součástí společného bohatství.“ Z mého výzkumu vyplývá, že velká díla se jen tak sama neobjeví; jsou tvořena – nejen umělci a jejich asistenty, nýbrž také obchodníky, kurátory, kritiky a sběrateli, kteří podporují práci umělce. Tím neříkám, že umění je bezvýznamné nebo že dílo, které se dostane do muzea, si nezaslouží tam být. V žádném případě. Jde jen o to, že kolektivní přesvědčení není tak jednoduchá ani tajemná věc, jak by si jeden myslel.

Jedním z témat, která se opakují v příbězích této knihy, je to, že současné umění se stalo jakýmsi alternativním náboženstvím pro ateisty. Umělec Francis Bacon jednou řekl, že člověk se může klamat jen chvíli, dokud si neuvědomí, že je jen náhodou ve velkém plánu všech věcí. Pak dodal: „Malování – a všechno umění – se stalo hrou pro rozptýlení člověka… a umělec se musí do této hry opravdu ponořit, aby za něco stál“. Pro zainteresované a fanoušky je umění stavící na konceptu jakýmsi existenciálním kanálem, skrz který získává jejich život smysl. Vyžaduje schopnost učinit krok do neznáma, ale vede také k pochopení důsledků. Stejně jako kostely a jiná místa rituálních setkání plní i společenskou funkci, také události kolem umění vytvářejí komunitu, kterou spojují společné zájmy. Editor a redaktor Eric Banks, který se objevuje v kapitole 5, tvrdí, že nadšená společenskost uměleckého světa přináší nečekané výhody: „Lidé opravdu mluví o umění, které vidí,“ řekl. „Když čtu něco, řekněme, od Roberta Bolaña, nenajdu mnoho lidí, se kterými bych se o tom mohl bavit. Čtení trvá dlouho a je soukromé, zatímco umění podporuje rychlý vznik pomyslného společenství.“

Navzdory jeho sobectví je pro umělecký svět velmi důležitá shoda názorů stejně jako individuální analýza nebo kritické myšlení. V tom se podobá společnosti zanícených následovníků čehokoliv. Umění sice uctívá neobvyklost, je však také bohatým zdrojem konformity. Umělci vytvářejí díla, která „vypadají jako umění“ a chovají se způsobem, který posiluje stereotypní představy. Kurátoři uspokojují očekávání svých kolegů a správních rad svých muzeí. Sběratelé se sbíhají v celých stádech, aby nakoupili díla malířů, kteří právě frčí. Kritici vztyčují ukazovák, aby zjistili, kterým směrem vane vítr veřejného mínění, aby „nenarazili“. Originalita se často nevyplácí, ačkoliv někteří lidé skutečně riskují a inovují, což ostatním dává vnitřní smysl jejich práce.

Rozkvět trhu s uměním tvoří část děje, který se odehrává na pozadí této knihy. Chceme-li se ptát, proč se trhu s uměním v posledních deseti letech tak dařilo, musíme si nejprve položit jinou otázku, která je s problematikou spojena: „Proč se umění stalo natolik oblíbeným?“ Příběhy této knihy neustále činí narážky na možné důvody. Zde bych však chtěla předložit několik nudných, vzájemně provázaných hypotéz. Zaprvé, lidstvo je vzdělanější než kdy jindy v historii a kulturní zboží s komplexnějšími významy se nám zalíbilo. (Procentuální podíl vysokoškolské populace v USA a ve Velké Británii se v posledních dvaceti letech rapidně zvýšil.) V ideálním případě umění provokuje myšlení a vyžaduje vynaložení aktivního úsilí, což přináší příjemné pocity. Zdá se, že některé sektory kultury „usínají“. Jiná oblast přitahuje velkou skupinu diváků, a to ta, jež se snaží čelit unaveným, tradičním postupům. Zadruhé, i když jsme vzdělanější, méně čteme. Naše kultura stojí na pevných základech televize nebo YouTube. Zatímco někteří lidé na tuto „sekundární ústní tradici“ naříkají, jiní poukazují na současný nárůst vizuální gramotnosti a s ní spojeným intelektuálním uspokojením, které je nyní běžnější než dřív. Zatřetí, v našem stále globalizovanějším světě je i pro umění jednodušší překračovat hranice. Mnohem snáze než kulturní projevy vázané na slova se z něj může stát lingua franca a společný zájem mnoha rozdílných skupin.

Dalším důvodem, proč umění získalo na popularitě, je ironicky to, že se jeho cena tolik zvýšila. Vysoké ceny přitahují média, díky nimž umění dostalo punc luxusního zboží a symbolu společenského postavení. V době rozkvětu trhu s uměním nejzámožnější vrstva lidstva ještě více zbohatla a svět spatřil zrození miliardáře. Jak mi řekla Amy Cappellazzová z Christie´s: „Když už máte čtyři domy a soukromý tryskáč, co dalšího si můžete koupit? Umění je nesmírně obohacující. Proč by lidé neměli chtít být vystaveni idejím?“ Je jisté, že počet lidí, kteří umění nejen že sbírají, ale přímo je hromadí, se zvýšil z několika stovek na pár tisíc. V roce 2007 se v Christie´s prodalo 793 uměleckých děl, jejichž cena přesáhla jeden milion dolarů. Jedinečné umělecké výtvory se v našem digitálním světě plném klonovatelných kulturních předmětů přirovnávají k nemovitostem. Mají hodnotu pevného majetku, který se jen tak nevypaří. Aukční domy také začaly oslovovat lidi, kteří dříve měli pocit, že jim kupování uměleckých děl nepřísluší. Zjevný příslib dalšího prodeje podpořil vizi uměleckého díla jako výhodné investice a poskytl tak trhu „větší likviditu“.[1]

V době, kdy byl trh velmi silný, dělalo mnohým lidem starosti, že potvrzení tržní hodnoty díla by mohlo zastínit ostatní reakce na ně. V dnešní době se rekordní ceny vyskytnou jen občas a zřídka, a na důležitosti získávají jiné druhy podpory, například pozitivní kritika, umělecké ceny a výstavy v muzeích. Také se méně stává, že by se umělci nechali rozhodit neovladatelnou touhou prodávat svá díla. I ten nejpodnikavější obchodník vám řekne, že vydělávání peněz by mělo být vedlejším produktem umělecké tvorby, ne umělcovým hlavním cílem. Umění potřebuje hlubší motivaci než je výdělek, pokud si má uchovat svou odlišnost a nadhled nad jinými formami kultury.

Jelikož je svět umění tak různorodý, nepřehledný, ba přímo tajnůstkářský, je těžké jej zobecňovat a nemožné poskytnout o něm vyčerpávající informace. Navíc je málokdy opravdu snadné získat do něj přístup. Snažila jsem se poukázat na tyto problémy poskytnutím sedmi příběhů, které se odehrávají v šesti městech ležících v pěti zemích. Každá kapitola je deníkovým záznamem jednoho dne. Tento přístup, doufám, čtenáři z pozice insidera dostatečně přiblíží vnitřní mechanismy konkrétních institucí zásadních pro existenci světa umění. Všechny příběhy jsou postaveny na přibližně třicítce až čtyřicítce detailních rozhovorů a mnoha hodinách zákulisního „pozorovaní účastníků“. I když se pro podobnou výzkumnou metodu většinou používá přirovnání „být někde jako moucha na zdi“, spíš jsem se cítila jako „kočka na lovu“, protože dobrý pozorovatel je jako toulavá kočka. Je zvědavý a interaktivní, ale není hrozbou. Někdy může být dotěrný, ale je snadné jej ignorovat.

V prvních dvou kapitolách se věnuji protichůdným extrémům. Aukce je podrobným popisem večerní dražby v Christie´s v newyorském Rockefellerově centru. Aukce fungují pro umělecké dílo jako konečná stanice – někdo říká márnice − a umělci na ně většinou nechodí. Seminář naproti tomu zkoumá život na legendárním kurzu kalifornského Institutu umění, jakémsi inkubátoru, v němž se ze studentů stávají umělci a naučí se vyjadřovat jazykem svého oboru. Aukční síň se svou rychlou akcí a bohatstvím nesmírně lišila od umělecké školy, v níž se vede hloubavý a úsporný život. Oba póly je však nutné pochopit, abychom mohli proniknout do tajů fungování uměleckého světa.

Podobně také kapitoly Veletrh a Ateliér stojí navzájem v opozici; jedna se zabývá spotřebou a druhá výrobou. Ateliér je ideálním místem pro pochopení práce konkrétního umělce, ovšem veletrh je elegantním tržištěm, kde davy návštěvníků a hustota uměleckých děl na metru čtverečním člověku znemožňují soustředit se na vychutnání jakéhokoliv uměleckého výtvoru. Veletrh umění Art Basel v Basileji je událost, která přispěla k mezinárodnímu a zároveň sezónnímu pojetí uměleckého díla. Umělec Takaši Murakami, který se objevuje i v Basileji, je hlavním protagonistou kapitoly Ateliér, jež se odehrává ve třech jeho dílnách a slévárně v Japonsku. Murakamiho ateliéry jsou mnohem větším podnikem než Warholova Fabrika. Nejde jen o budovy, v nichž umělec tvoří. Ateliér je zároveň jevištěm, na němž se odehrává jeho umělecký záměr, a platformou pro vyjednávání s kurátory a dealery.

V kapitolách 4 a 5, Cena a Časopis, najdete příběhy pojednávající o debatě, posuzování a veřejné prezentaci. Cena sleduje den, kdy porota v čele s ředitelem britské Tate Gallery Nicholasem Serotou rozhoduje o tom, který ze čtyř finalistů vystoupí na pódium při slavnostním předávání Turnerovy ceny, aby převzal šek na 25 000 liber. Kapitola zkoumá podoby soupeření mezi umělci, funkcemi různých ocenění v jejich životě a vztahy mezi médii a muzeem.

V kapitole Časopis se zabývám různými perspektivami funkce a integrity umělecké kritiky. Nejprve sleduji editory časopisu Artforum International, což je oborový časopis tištěný na lesklém papíru. Poté se vrhám do konverzace s vlivnými kritiky, jako je například Roberta Smithová z deníku New York Times. Pak pronikám na konferenci kunsthistoriků, abych zjistila, jaké mají názory. Tato kapitola se zabývá mimo jiné tím, jaký vliv má titulní stránka a recenze časopisu na způsob, jakým se umělecké dílo a umělec sám zapisují do historie.

Poslední kapitola Bienále se odehrává v Benátkách uprostřed zmatku nejstarší mezinárodní výstavy tohoto druhu. Benátské bienále je matoucí, protože se tváří jako příležitost udělat si dovolenou, ale ve skutečnosti jde o intenzivní profesionální událost, která je natolik společenská, že je těžké soustředit se na umění. A tak je tato kapitola poctou pro ty kurátory, kteří navzdory všemu i v Benátkách uměním žijí. V kapitole také reflektuji esenciální význam paměti pro pochopení současnosti a význam vhledu do minulosti pro určení toho, co je vynikající.

Struktura sedmi dnů odráží mé přesvědčení, že umělecký svět není „systém“ či hladce běžící stroj, ale spíš shluk konfliktních subkultur, z nichž každá má jinou definici umění. Všichni, kdo v knize promlouvají, se shodnou na tom, že umění by mělo probouzet myšlení. V Aukci je však umění v zásadě předmětem investice a luxusu. V Semináři je to intelektuální snaha, životní styl a povolání. V kapitole Veletrh je umění fetišem a koníčkem – toto pojetí se mírně liší od aukce. V Ceně je umění muzejním lákadlem, novinovým příběhem a dokladem umělcovy hodnoty. V Časopise je omluvou pro existenci slov; je to něco, o čem se diskutuje a co se propaguje. V Ateliéru jde o všechno výše zmíněné – to je také důvod, proč je Murakami ze sociologického hlediska tak fascinující. A nakonec v Bienále je umění záminkou k vytváření společenských kontaktů, zvědavost v mezinárodním měřítku a ponejvíce pak je hlavní ingrediencí skvělé show.

Ačkoliv kniha Sedm dní ve světě umění může působit jako smršť příběhů shrnutých do jednoho týdne, její vznik byl dlouhý a pomalý proces. Při svých dřívějších etnografických výzkumech jsem se ponořila do nočního světa londýnských tanečních klubů anebo jsem pracovala v přestrojení jako „brand manažerka“ v reklamní agentuře. I když jsem se horlivě snažila proniknout k jádru věci, za čas mě tato prostředí unavila. Umělecký svět ovšem navzdory vyčerpávajícímu výzkumu považuji stále za fascinující. Jedním z důvodů je jistě fakt, že je ohromně složitý. Další důvod se vztahuje k tomu, jak tato oblast lidské činnosti stírá hranice mezi prací a hrou, místním a mezinárodním, kulturním a ekonomickým. Mám pocit, že tím poukazuje na podobu společenských světů budoucnosti. A i když mnozí znalci uměleckého světa na něj rádi hází špínu, já musím souhlasit s vydavatelem Artfora Charlesem Guarinem: „Je to místo, kde nacházím spřízněné duše – dostatečně divné, převzdělané, anachronické, anarchistické lidi, kteří mě činí šťastným.“ Na závěr bych chtěla říct, že když utichne hovor a davy se rozejdou, je možné zažít dokonalé blaho v místnosti plné dobrého umění.

Table of Contents

ÚVOD