Copyright © Květa Marysková – dědicové c/o DILIA

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu WUTHERING HEIGHTS

přeložila Květa Marysková

Redakční úprava Drahomíra Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2016

shop@alpress.cz

V nakladatelství Alpress vydání první

Elektronické formáty Dagmar Wankowska

ISBN 978-80-7543-276-6 (ePub)

ISBN 978-80-7543-277-3 (mobi)

Kapitola první

1801

Vracím se z návštěvy u svého domácího pána – jediného souseda, kterého tu budu mít. Takovouhle končinu si dám líbit! V celé Anglii bych na mou věru marně hledal zákoutí tak vzácně nedotčené společenským ruchem. Učiněný ráj pro mrzouta jako jsem já. A v panu Heathcliffovi mám přímo dokonalý protějšek, můžeme se o tu pustinu klidně podělit. Báječný kolega v poustevničení! Probudil ve mně náklonnost, hned jak jsem ho poprvé spatřil. Jak tak podezíravě přimhouřil černé oči, sotva jsem dojel k plotu, a jak nevraživě schoval pravici hlouběji do výstřihu vesty, když zaslechl, kdo jsem.

„Pan Heathcliff?“ zeptal jsem se.

Odpověděl jen kývnutím.

„Jsem Lockwood, váš nový nájemce. Kladu si za čest navštívit vás bez meškání po svém příjezdu a spěchám se ujistit, zda jsem se snad nějak nevtíral, když jsem tolik stál o pronájem Drozdova. Zaslechl jsem včera, že prý jste pomýšlel…“

„Drozdov je můj, milý pane,“ přerušil mě nedůtklivě. „Kdyby se tam někdo vtíral proti mé vůli, zarazil bych mu to. Vstupte!“

To jeho „vstupte!“, které procedil mezi zuby, znělo jako „zmizte odtud!“. Ani ta branka, o kterou se opíral, nebrala vyřčené pozvání na vědomí, a právě to mě asi přimělo vzít ho za slovo. Rostl ve mně zájem o člověka, který byl zjevně ještě uzavřenější než já.

Když viděl, že se můj kůň už málem tlačí do vrátek, vytáhl konečně pravici z vesty a otevřel závoru. Pak se zprudka otočil a vedl mě po chodníčku do dvora. Tam se rozkřikl: „Josefe, odveď panu Lockwoodovi koně a přines nám víno!“

To bude asi veškeré služebnictvo v jedné osobě, pomyslel jsem si při těch dvou příkazech. Není divu, že tu dlážděním prorůstá tráva a živý plot zarovnávají akorát tak krávy.

Josef byl postarší muž, vlastně už dosti starý – stařec, třebaže vypadal zachovale a docela statně. „Pámbu s námi,“ brumlal rozmrzele, když ode mne přejímal koně. Tvářil se přitom tak kysele, že mě napadlo, jestli ho jen netrápí zažívání a jeho zbožný povzdech se k mému nečekanému příchodu třeba nevztahuje.

Dvorci pana Heathcliffa se říká Větrná hůrka. Už název výmluvně naznačuje, jak prudkým útokům povětří je dům svou polohou za bouřlivého počasí vydán napospas. Větrat se věru nemusí, čerstvého vzduchu je v něm až až. O síle, s jakou tam nahoře fičí severák, svědčí nepřirozený sklon několika zakrslých borovic za domem a živý plot z chatrného trní, jehož šikmé pruty trčí všechny stejným směrem, jako by žebraly na slunci almužnu. Stavitel byl naštěstí prozíravý a postaral se o bytelnost: úzká okna zasadil hluboko do zdi a na rozích zpevnil budovu zvlášť velkými, vyčnívajícími kameny.

Před prahem jsem se zastavil a s obdivem se zadíval na groteskní tesané ozdoby, jimiž oplývalo průčelí domu a zvláště portál hlavního vchodu. Tam jsem vypátral mezi nezřetelnými pozůstatky zvětralých gryfů a nahatých batolat letopočet „1500“ a jméno „Hareton Earnshaw“. Byl bych k tomu rád leccos podotkl a vyžádal si od nevlídného majitele stručný historický výklad o tomto sídle, ale jeho postoj u dveří mi jasně naznačoval, abych buď bez prodlení vešel, anebo se klidil, a já jsem už nemínil pokoušet jeho trpělivost. Alespoň dokud nevniknu do jeho svatyně.

Stačil krok – nebyla tam předsíň ani chodba – a ocitli jsme se v obytné místnosti, které se tu říká prostě „jizba“. Obyčejně to bývá zároveň pokoj i kuchyň, ale na Větrné hůrce nejspíš přesunuli kuchyň jinam; zaslechl jsem totiž odkudsi z hloubi domu nějaké hlasy a řinkot nádobím. Také jsem na mohutném krbu nepostřehl žádné známky toho, že by se tu peklo nebo vařilo, a na stěnách chyběly obvyklé měděné pánve a vydrhnuté cedníky. Jen v jednom koutě se světlo ohně zrcadlilo na řadách velkých cínových talířů, stříbrných pohárů a džbánků. Byly narovnány na policích obrovského dubového příborníku, jenž sahal až k samému krovu. Místnost totiž neměla strop a každý si mohl prohlédnout celou obnaženou konstrukci střechy, již místy zakrývaly plošiny z prken, obtěžkané zásobou hovězích a skopových kýt, šunky a ovesných placek. Nad krbem visela sbírka starých, hrozivě vyhlížejících pušek a pár jezdeckých pistolí; krbovou římsu zdobily tři pestře malované plechovky. Podlaha byla z hladkých bílých dlaždic, hrubě sbité zelené židle s vysokými opěradly, ve stínu se rýsovaly nějaké tmavé lenošky. Ve výklenku pod příborníkem ležela hnědosrstá fena loveckého plemene obklopená houfem kničících štěňat. A také v dalších koutech byli psi.

Místnost i zařízení se příliš nelišily od obydlí kteréhokoli rozšafného sedláka tady na severu – typického zarputilého chlapíka v krátkých kalhotách a kamaších, v nichž se zvlášť vyjímají svalnaté údy. Tenhle typ tu najdete ve všech usedlostech, roztroušených po zdejší vrchovině vždy několik mil od sebe, nejlépe takhle po obědě, jak si hoví v lenošce s korbelem napěněného piva na kulatém stole před sebou. Zjev pana Heathcliffa je však v podivném rozporu s jeho obydlím i způsobem života. Pleť má snědou jako cikán, oblečením a vystupováním vypadá spíš na pána či lepšího statkáře. Na vnější vzhled mnoho nedbá, ale to se při jeho urostlé, vzpřímené postavě snadno přehlédne. A od pohledu morous. Leckdo by si myslel, že je obyčejný nadutec, ale to by byl omyl. Já v panu Heathcliffovi tuším spřízněnou duši, protože vím, že ta jeho upjatost pramení z toho, že nedává najevo své city a že se ostýchá projevů vzájemné náklonnosti. On miluje či nenávidí skrytě, a když někdo jeho lásku či nenávist náhodou opětuje, pociťuje to jako vlezlost. Ale ne, dávám se příliš unášet, nesmím mu přisuzovat tolik ze sebe sama. Třeba má pan Heathcliff zcela jiné důvody než já, když nehodlá podat ruku příchozímu, který o to vyloženě stojí. Já jsem asi případ sám pro sebe, však už nebožka matka říkávala, že mně se i rodinné štěstí vyhne, a taky že ano – letos v létě jsem se sám o ně připravil.

Prožíval jsem krásný slunečný měsíc u moře a potkal tam jednu báječnou dívku. Nejevila o mne zájem, a já k ní proto vzhlížel jako k bohyni. Ani slovem jsem jí nevyjevil svou touhu, moje tvář však mluvila za mne, takže každý hlupák musel poznat, že jsem až po uši zamilován. Konečně dívka pochopila a na její tvářičce se objevil výraz opětovaného citu – nepředstavitelně krásný pohled! A jak jsem se zachoval já? Stydím se to přiznat – stáhl jsem se do sebe jako hlemýžď do ulity a navenek rázem ochladl. Můj stále mrazivější odstup si chudinka vysvětlila tak, že asi musela podlehnout šálení smyslů. To ji zmátlo natolik, že přemluvila matinku k okamžitému odjezdu. A tento zlomyslný kousek, kterým jsem se vytrestal já sám, mi vynesl pověst veskrze bezcitného člověka. Jak to bylo ve skutečnosti, však vím jen já.

Usedl jsem z jedné strany krbu a můj domácí pán zamířil k protějšímu místu. Abych nějak překlenul chvíli mlčení, chystal jsem se pohladit fenu, která opustila svou rodinku a za zády se plížila k mým lýtkům; cenila zuby a z tlamy jí kapaly sliny. Na náznak pohlazení odpověděla přidušeným, táhlým zavrčením.

„Nechte čubu na pokoji!“ zavrčel i pan Heathcliff a zarazil fenu kopancem dřív, než mohla svou zuřivost vystupňovat. „Není na mazlení zvyklá – na hraní ji tu nemáme.“ Pak přistoupil k postranním dveřím a křikl: „Josefe!“

Josef cosi zahuhlal ze sklepa, ale k návratu se neměl. Jeho pán se tedy vydal za ním dolů a mne nechal samotného se zuřivou fenou a dvěma stejně zuřivými chlupatými ovčáky, kteří ve střehu hlídali každý můj pohyb. Seděl jsem tiše jako pěna, protože jsem netoužil okusit na kůži jejich tesáky. Ale nedalo mi to a začal jsem se na psy alespoň všelijak pitvořit a pomrkávat. Jak jsem mohl vědět, že tomu budou rozumět? Některý škleb psici rozdráždil tak, že mi s vrčením skočila na klín. Srazil jsem ji a honem před sebe přitáhl stůl jako štít. Ten pohyb vyburcoval ostatní psy a najednou se na mě vrhla celá smečka čtyřnohých běsů různé velikosti. Útočili nejprve na šosy mého kabátu a pak na paty a lýtka. Nezbývalo mi než se dát do křiku, prosil jsem, aby někdo z domácích zakročil, a zatím jsem odháněl alespoň ty nejzavilejší útočníky pohrabáčem, jak to jen šlo.

Pan Heathcliff s Josefem stoupali po schodech ze sklepa s bohorovným klidem. Jako naschvál ani trochu nepřidali do kroku – jako by neslyšeli ohlušující vřavu u krbu, kde se mě snažilo rozsápat klubko vzteklých oblud. Naštěstí dřív přišla pomoc z kuchyně. Přihnala se mohutná ženština s vykasanou sukní a vyhrnutými rukávy, celá rozpálená od plotny, vrhla se mezi psy a začala se mocně ohánět na všechny strany rendlíkem. Tato zbraň, doprovázená patřičnou výřečností, účinkovala jako kouzelný proutek. Vše rázem utichlo, a když se na bojiště dostavil pán domu, stála tam už jen má zachránkyně s hrudí dmoucí se jako moře po přestálé bouři.

„Co to tu tropíte za výtržnost, prosím vás?“ zavrčel pán a měřil si mě znechuceným pohledem. To jsem si ovšem nemohl nechat líbit.

„Já a výtržnost! No to je dobré!“ odsekl jsem. „Promiňte, ale ani stádo divokých prasat by neběsnilo tak jako tenhle váš zuřivý zvěřinec. To už byste mohl hosty předhazovat rovnou tygrům.“

„Nikoho si ani nevšimnou, když tu na nic nesahá,“ prohlásil, postavil přede mne láhev vína a odtáhl stůl zpátky na místo. „To je v pořádku, že hlídají. Napijete se?“

„Ne, děkuji.“

„Ale nepokousali vás!?“

„To bych jim taky neradil. Do smrti by na to ty bestie nezapomněly!“

Heathcliffův obličej roztál úsměvem.

„No, no, pane Lockwoode, jen klid! Tu máte, zapijte to! My tu málokdy vídáme hosty, a tak je ani neumíme patřičně uvítat – mluvím za sebe i za psy. Na vaše zdraví!“

Uklonil jsem se a připil si s ním. Uvědomil jsem si, že bych si zadal, kdybych kvůli jeho nevycválanému psinci dělal uraženého. Nejspíš bych se před ním i zesměšnil – vždyť ten chlap měl z toho vlastně povyražení. Zatím si Heathcliff asi uvědomil, že není radno zahrávat si s tak dobrým nájemcem, a rozhovořil se – zdaleka už ne tak úsečně a stroze – o námětu, který podle jeho názoru mi byl blízký: o přednostech i nedostatcích mého samotářského útulku. Zaujalo mne, jak bystře se o všem vyjadřuje, a tak jsem se před odchodem dokonce nabídl, že nazítří přijdu zas. Dal mi na srozuměnou, že o další návštěvu nestojí. Stejně se tu objevím. Vždyť já jsem proti němu vlastně docela společenský tvor.

Kapitola druhá

Odpoledne bylo mlhavé a chladné. Měl jsem sto chutí prosedět je u ohně ve svém pokoji, místo abych se brodil vřesovisky a bažinami k Větrné hůrce. Jenže po obědě – abyste věděli, tady se obědvá mezi dvanáctou a jednou, a moje hospodyně, rozšafná paní, kterou jsem převzal spolu se zařízením, nedokáže či nechce rozumět přání, aby se mi hlavní jídlo podávalo v pět – tedy po obědě. Když jsem se s tímto lenošným úmyslem odebral nahoru a vkročil do pokoje, našel jsem tam služebnou uprostřed mračna zvířeného prachu. Klečela u krbu mezi smetáky a kbelíky a sypala do plamenů popel, aby je uhasila. To rozhodlo. Vzal jsem klobouk a po čtyřech mílích pochodu jsem dorazil k Heathcliffově zahradě právě včas, abych se šel schovat před prvními prachovými vločkami počínající vánice.

Tady na nechráněném kopci byla země ztvrdlá holomrazem a ve studeném větru mi ruce zkřehly tak, že jsem nedokázal otevřít závoru u vrátek. Přeskočil jsem tedy plot a běžel k domu po dlážděném chodníčku, lemovaném přerostlými angreštovými keři. U vchodu jsem klepal tak vehementně a dlouho, až mě z toho brněly klouby a psi se rozštěkali, leč marně.

Bídná čeládko! spílal jsem v duchu. Za takovou nehoráznost by vám patřilo, abyste už víckrát neuzřeli lidskou tvář! Já bych tedy ve dne nezamykal. Vlezte mi na záda! Ale nedalo mi to a znovu jsem prudce zalomcoval klikou. V tom okamžiku vykoukl kulatým okénkem u stodoly Josefův kyselý obličej.

„Co byste rád?“ zahulákal. „Pán je vzadu v ovčárně. Jděte okolo, jestli s ním chcete mluvit!“

„Nemůže mi nikdo z domu otevřít?“ křičel jsem po jeho příkladu.

„Tam nikdo nejni než milostpaní, a ta vám neotevře, kdybyste dělal kravál do večera.“

„A proč? Tak jí přece oznamte, kdo přišel!“

„To tak! Já si kvůli vám prsty pálit nebudu,“ houkla hlava a zmizela.

Sníh už hustě fičel. Chytil jsem za kliku a zkusil znovu zalomcovat, ale tu se za mnou na dvoře objevil mladík, bez kabátu a s vidlemi přes rameno. Zavolal na mne, abych šel s ním. Prošli jsme prádelnou, pak dlážděným dvorkem, kde bylo skladiště uhlí, pumpa a holubník, až jsme posléze vkročili do téže rozlehlé, přívětivé a teplé jizby, kam jsem byl uveden prve. Krásně žhnula září ohně ze směsice uhlí, rašeliny a dříví. A poblíž stolu, prostřeného k bohaté večeři, jsem s potěšením uzřel „milostpaní“ – osobu, o jejíž existenci jsem dříve neměl tušení. Uklonil jsem se jí a čekal, až mě vyzve, abych se posadil. Hleděla na mne, opřená zády v křesle, bez hnutí a beze slova.

„Hrozné počasí,“ poznamenal jsem. „Omlouvám se, paní Heathcliffová, že netečnost služebnictva schytaly vaše dveře. Co jsem se jen nalomcoval klikou, než mě uslyšeli!“

Nepohnula ani rty. Hleděl jsem na ni – a ona na mne. Vlastně jen lhostejně zírala, jako bych tu ani nebyl, až mi z toho bylo nepříjemně a trapně.

„Vemte místo,“ houkl hrubě mladík. „Přijde brzo.“

Poslechl jsem, odkašlal si a zavolal na tu psí potvoru Juno, která tentokrát ráčila nepatrně pohnout konečkem ocasu na znamení, že naši včerejší seznámení bere na vědomí.

„Krásné zvíře,“ podotkl jsem k ženě. „Nebudete, milostivá, dávat pryč štěňátka?“

„Nejsou moje,“ odvětila ta přívětivá hostitelka. Sám Heathcliff by mi byl neodsekl hůř.

„Pravda, vaši mazlíčkové leží tamhle, že?“ nedal jsem se odradit a ukázal do kouta, kde jsem zahlédl nějakou další havěť, nejspíše kočky.

„Pěkní mazlíčkové,“ pronesla opovržlivě.

Byla to bohužel hromádka zabitých králíků. Znovu jsem si odkašlal, přisedl blíže k ohni a opakoval poznámku o hrozném počasí.

„Tak proč chodíte ven?“ prohodila, vstala a natáhla se pro dvě barevné plechovky na římse u krbu.

Předtím seděla ve stínu, takže jsem si teprve teď mohl prohlédnout její postavu a obličej. Byla útlá, skoro ještě děvčátko. Postava nádherná a obličej – věru, tak půvabnou tvářičku jsem snad dosud nespatřil: překrásné, jemné tahy, rámované plavými, do zlatova se lesknoucími kadeřemi, jež jí v prstýncích spadaly na půvabnou šíji. A ty oči! Nebyl bych jim odolal, kdyby byly chtěly hledět jen trošku vlídně. Naštěstí pro mé vznětlivé srdce však vyjadřovaly jen znechucení, ba snad i zoufalost, která u takového stvoření až zarážela. Plechovky stály vysoko, stěží na ně dosáhla; přiskočil jsem jí na pomoc. Vyjela na mne jako lakomec, kterému chce někdo pomáhat při počítání zlaťáků.

„Nestojím o vaši pomoc,“ zarazila mě, „umím si je podat sama.“

„Ó, promiňte, prosím,“ omluvil jsem se spěšně.

„Pozval vás na čaj?“ zeptala se, uvázala si přes černé, pečlivě upravené šaty zástěru a zastavila se nad čajníkem s nabranou lžičkou čaje v ruce.

„Bude mi potěšením posvačit,“ odpověděl jsem.

„Pozval vás?“ ptala se znovu.

„Nikoli,“ pronesl jsem laškovně. „Čekám, že mě pozvete vy.“

Hodila čaj i se lžičkou do plechovky a vztekle dosedla zpátky na své místo. Krabatila čelo a ohrnula spodní ret jako děcko, které nabírá k pláči.

Mladík si zatím přehodil jakýsi nemožně utahaný kabát, stoupl si zpříma před plápolající oheň a měřil si mě shora úkosem asi tak, jako by nás dělila nesplacená krevní msta. Začínal jsem být na pochybách: patří vůbec k služebnictvu? V jeho hrubém oděvu a mluvě není ani stopy po oné nadřazenosti, kterou jsem pozoroval u manželů Heathcliffových. Husté kaštanové kučery má zanedbané a nečesané, tváře zarostlé a ruce upracované jako obyčejný nádeník – a přece si počíná nenuceně, málem pánovitě, a vůbec se nemá k tomu, aby paní domu obsluhoval. A tak jsem se raději tvářil, že jeho podivné způsoby nevidím, když nemám spolehlivé vodítko, kam ho zařadit. Naštěstí mi v těchto trapných rozpacích ulevil trochu Heathcliff, který vešel asi pět minut nato.

„Tak prosím, pane Heathcliffe, slíbil jsem přijít a tu mě máte,“ nutím se do bodrého tónu. „Nějakou tu půlhodinku zde bohužel teď musím vyčkat, než se ten nečas přežene – poskytnete-li mi na chvíli laskavě přístřeší.“

„Půlhodinku?“ opakoval a střásal si přitom sněhové vločky z šatů. „Že se vám chce, courat se po světě v nejhorší chumelenici! Nevíte, že byste mohl zapadnout do slatin? V takovéhle čině zabloudí i zdejší lidé, kteří se v těch bažinách vyznají. Že by se to přehnalo, o tom zatím nemůže být řeči.“

„Což kdyby mě někdo z vašich lidí doprovodil domů a zůstal přes noc u mne? Můžete některého postrádat?“

„Nemohu.“

„Ale ale! No, co se dá dělat, musím se tedy spolehnout na vlastní orientační smysl.“

„Hm.“

„Dočkáme se toho čaje?“ ozval se ten v tom utahaném kabátě a přenesl svůj hrozivý pohled ze mne na mladou paní.

„Jemu taky?“ obrátila se tázavě na Heathcliffa.

„Bude to?“ utrhl se na ni tak hrubě, až jsem strnul. Z tónu, jakým to řekl, promlouval veskrze zlý člověk. Teď mě už přešla chuť vidět v něm báječného kolegu. Když bylo jídlo na stole, pozval mě slovy: „Tak prosím, přisedněte!“ A my všichni i s tím neotesaným chasníkem jsme zasedli ke stolu. Žádné řeči se při jídle nevedly, zavládlo pochmurné mlčení.

Měl jsem za to, že jsem to mračno vyvolal já a že bych se měl proto pokusit je rozfouknout. Jistě tu takhle nesedají jako zařezaní den co den – jsou sice morousové k pohledání, ale aby se pořád jen škaredili, to přece ani není v lidské povaze.

„To vám je zvláštní,“ povídám tedy v přestávce mezi prvním a druhým šálkem čaje, „to je zvláštní, jak dovede zvyk působit na naše záliby a názory. Leckdo by si nedovedl představit, pane Heathcliffe, že je vůbec možné žít šťastně v takovém odloučení od světa. Ale já bych si dovolil tvrdit, jak tu tak vidím v kruhu rodinném vás a vaši milou paní, která vládne jako dobrý anděl ve vašem domě a srdci…“

„Moji milou paní?“ přerušil mě s úšklebkem takřka ďábelským. „A kde má být – ta moje milá paní?“

„Přece paní Heathcliffová, vaše choť.“

„Ach tak! Vy naznačujete, že její duch se vznáší nad námi coby strážný anděl a bdí nad osudy Větrné hůrky, i když tělo vzalo zasvé. Tak jste to myslel?“

Chtěl jsem svůj trapný omyl nějak napravit. Mohlo mě přece hned napadnout, že při tak velkém věkovém rozdílu asi nebudou manželé! Jemu je kolem čtyřiceti, a to bývá u mužů doba duševní vyspělosti, kdy zřídka propadají sebeklamu, že by si je mladé děvče mohlo vzít z lásky; tu útěchu si dopřáváme až později, když už to jde s námi z kopce. A dívka vypadá sotva na sedmnáct.

Najednou mi svitlo – to nemehlo po mém boku, co tu pije čaj z talířku a bere chleba do nemytých rukou, bude její manžel. No ovšem, pan Heathcliff mladší. To je tak, když se lidé zahrabou jako na hřbitově: ona se zahodí s takovým troupem, protože ani neví, že jsou na světě onačejší mládenci. Škoda, škoda – nesmím jí dát příležitost, aby své volby litovala! – Tahle úvaha zní možná trochu domýšlivě, ale kdepak! Můj soused mi připadal až odpuzující, kdežto o sobě vím z dobré zkušenosti, že se celkem líbím.

„Zde paní Heathcliffová je moje snacha,“ potvrdil mi Heathcliff mou domněnku. Při těch slovech na ni vrhl zvláštní pohled – byl to pohled nenávistný, ledaže mu snad svaly v obličeji, na rozdíl od jiných lidí, zlomyslně zkreslovaly výraz skutečného duševního hnutí.

„Ach ovšem, to je jasné! Tak to vy jste šťastný vlastník naší dobrodějné víly,“ prohodil jsem ke svému sousedu.

Čím dál, tím hůř. Mladík zrudl jako rak a zaťal pěst se zjevným úmyslem ublížit mi na těle. Ale hned se zase ovládl a ulevil si jen šťavnatou nadávkou, která patřila mně. Jenže já ji velkomyslně přeslechl.

„Hádáte špatně, milý pane,“ podotkl můj hostitel. „Ani on, ani já nemáme tu čest být šťastným vlastníkem té vaší dobrodějné víly. Její manžel už nežije. Řekl jsem vám, že je to má snacha, to tedy znamená, že si vzala mého syna.“

„A zde tenhle mladý muž…“

„Není můj syn, aby bylo jasné.“

Heathcliff se přitom znovu pousmál, jako by to byl nejapný žert, přičítat mu otcovství tohoto medvěda.

„Jmenuju se Hareton Earnshaw,“ zavrčel mladík. „Nepleťte si to, rozumíte?“

„Vynasnažím se,“ povídám na to a v duchu se směji důstojné póze, s jakou to pronesl.

Začal mě probodávat pohledem, a tak jsem raději odvrátil zrak sám. Obával jsem se, že bych se buď neudržel a dal mu políček, anebo vyprskl smíchem. Začínal jsem být nějak nesvůj v tomhle přívětivém kruhu rodinném. Ta ponurá duševní pohoda pomalu vyvažovala, ba převážila hřejivou tělesnou pohodu mého okolí. Umiňuji si, že se příště budu mít na pozoru, než se do třetice vydám pod tento krov.

Když bylo jídlo odbyto a nikdo ani slůvkem nenavázal nějaký rozhovor, přistoupil jsem k oknu obhlédnout počasí. Vyhlídka byla chmurná. Snášela se předčasně temná noc a obloha s pahorkatinou zmizely v jediném víru sněhové smršti.

„Teď ale opravdu nedojdu domů bez průvodce,“ vyhrkl jsem. „Cesty už jsou zaváté a stejně bych neviděl ani na krok.“

„Haretone, zažeň ty ovce do kolny! Zasype je to, jestli zůstanou do rána venku v ohradě. A nezapomeň je zahradit prknem!“ kázal Heathcliff.

„Ale co bude se mnou?“ naléhal jsem dopálen stále víc.

Odpovědi jsem se nedočkal. Rozhlédl jsem se a spatřil Josefa, přinášejícího vědro ovesné kaše pro psy, a paní Heathcliffovou, skloněnou nad ohněm. Bavila se tím, že pálila hrstku sirek, které jí spadly z police nad krbem, když tam vracela plechovku s čajem. Josef postavil vědro na zem, kritickým zrakem přehlédl místnost a zavřeštěl nakřáplým hlasem:

„To je mi pořádek! Že se nestydíte tady lelkovat, když ostatní jsou všichni venku! Ale do vás je marno mluvit, darmožroute, vy se už nenapravíte, vás si jednou vezme čert – jako tenkrát vaši mámu!“

Měl jsem zprvu dojem, že je ten proslov určen mně. Dohřálo mě to a už jsem se na toho drzého dědka chystal s úmyslem vykopnout ho ze dveří. Zastavila mě však odpověď paní Heathcliffové.

„Ty pokrytče nestydatý, nebojíš se, že si čert tebe odnese zaživa, když ho máš pořád na jazyku? Jen si dej pozor a nedopaluj mě, nebo se přimluvím, aby si tě vzal hned! Heleď, podívej se, Josefe,“ řekla, sahajíc po veliké černé knize na polici. „Mám ti ukázat, jak už umím čarovat? To budeš koukat, jak tu pak se vším zatočím! Už to dlouho trvat nebude. Víš, ta kráva rezka nechcípla jen tak a to tvoje revma na tebe taky asi neseslal pámbu.“

„Ty ďáblice! Ty ďáblice!“ chroptěl děda. „Bože, chraň nás ode všeho zlého!“

„Ticho, starý hříšníku – to ty půjdeš do pekla! A teď zmiz, nebo s tebou bude zle! Já si vás tu všecky vyobrazím ve vosku a hlíně, a prvního, kdo si dovolí mě rozzlobit, toho – no, nebudu ti povídat, co mu udělám, ale budeš koukat! Běž, dívám se na tebe!“

Malá čarodějka na něho upřela své krásné oči, zatvářila se hrůzostrašně a Josef se rozklepal upřímným zděšením. Dal se na rychlý ústup s hlasitou modlitbou a výkřiky: „Ďáblice, ďáblice!“ Usoudil jsem, že tuto podivnou hru pěstuje asi pro vlastní povyražení, a tak, když jsem s ní osaměl, zkusil jsem jí připomenout svou svízelnou situaci.

„Paní Heathcliffová,“ řekl jsem naléhavě, „nehněvejte se, prosím, že vás obtěžuji. Váš spanilý obličej mi prozrazuje, že určitě nemáte tvrdé srdce. Poučte mě, podle čeho se mám v krajině orientovat, až půjdu domů. Vždyť já neznám zdejší cesty o nic lépe než třeba vy cestu do Londýna.“

„Vraťte se, kudy jste přišel,“ řekla mi na to, zabořila se do křesla, přitáhla si svíčku a rozevřela před sebou tu velkou knihu. „Lepší radu vám dát neumím.“

„Dobrá. Ale až vám řeknou, že mě našli mrtvého v močále nebo zmrzlého v příkopě, nebude vás trápit svědomí, že je to tak trochu i vaše vina?“

„Pročpak? Já přece s vámi nemůžu. Mne by nepustili ani na konec zahrady.“

„Vy ovšem ne! Vás bych se ani neopovažoval prosit, abyste kvůli mně vyšla na krok z domu v tak pozdní hodinu a do takové nepohody!“ zvolal jsem. „Nemusíte mi nic ukazovat, jenom mi povězte, kudy mám jít. Anebo se přimluvte u pana Heathcliffa, aby mi dal nějakého průvodce.“

„A koho? Je tu jen on – a Earnshaw, Zilla, Josef a já. Tak kdo by to měl být?“

„Nemáte tu v hospodářství čeledíny?“

„Ne – nikoho tu už nemáme.“

„Z toho je jasné, že tu musím zůstat.“

„To si zařiďte s hospodářem. Mně do toho nic není.“

„Aspoň vás to naučí, že není radno vydávat se zbrkle do našich kopců,“ zazněl Heathcliffův příkrý hlas ode dveří do kuchyně. „A jestli tu chcete zůstat, musel byste leda spát na posteli s Haretonem nebo s Josefem. My pokoje pro hosty nevedeme.“

„Mohl bych se vyspat tady v křesle.“

„To tak! Cizí je cizí, ať jste boháč nebo chudák! Po domě se mi nikdo roztahovat nebude, když ho nemám na očích,“ prohlásil ten nezdvořák.

Při téhle urážce mi došla trpělivost. Dal jsem své nevoli hlasitý průchod a proběhl kolem něho na dvůr. Ve spěchu jsem tam vrazil do Earnshawa. Byla tak černá tma, že jsem neviděl, kudy ven. Když jsem tam tak bloudil, zaslechl jsem další ukázku, jak pěkně se mezi sebou snášejí. Zprvu se mne chtěl ujmout ten mladík.

„Vyprovodím ho až k aleji,“ ohlásil.

„Vyprovoď ho ke všem čertům!“ zařval jeho pán – nebo kdo to vlastně byl. „A kdo poklidí koně, co?“

„Lidský život snad stojí za to, aby koně pro jednou počkali. Někdo s ním jít musí,“ pronesla paní Heathcliffová uznaleji, než bych se byl nadál.

„Tebe poslouchat nebudu,“ obořil se na ni Hareton. „Jestli to s ním myslíš dobře, radši mlč!“

„Tak ať vás pak jeho duch straší! A Heathcliff ať už nesežene žádného nájemce a Drozdov se mu rozpadne v trosky!“ odsekla jim.

„Slyšíte ji, slyšíte ji, jak na vás přivolává kletbu?“ zasípal Josef, k němuž jsem právě mířil.

Seděl totiž nedaleko a dojil krávy při svítilně. Bez okolků jsem lucernu popadl, zavolal přes rameno, že mu ji zítra pošlu, a spěchal jsem k nejbližším vrátkům.

„Hospodáři, hospodáři, on nám krade lampu!“ zaječel Josef a rozběhl se, aby mi překazil ústup. „Psi – na něj! Rase! Vlku! Drž ho, drž ho!“

Z pootevřených dveří se vyřítili dva huňatí netvoři, skočili mi na záda, srazili mě k zemi a lucerna zhasla. Společný řehot Heathcliffův a Haretonův dovršil mou zlost a pokoření. Ještě že se ty psí potvory jen spokojeně protahovaly, zívaly, vrtěly ohony a nemínily mě pozřít zaživa. Nestrpěly však, abych se zvedl, a tak jsem tam musel ležet, až se jejich škodolibým pánům uráčilo mě vysvobodit. Já pak – bez klobouku a bez sebe vztekem – vyzývám ty bídáky, aby mě pustili ven, že tu nezůstanu ani minutu, ať si se mnou nezahrávají, nebo – a další nesouvislé pomstychtivé výhrůžky, jež nezměrnou zlobou připomínaly krále Leara.

Prudké rozčilení mi přivodilo silné krvácení z nosu, a Heathcliff se pořád smál a já pořád spílal. Kdo ví, jak dlouho by to bylo trvalo, nebýt zákroku osoby rozvážnější než já a ohleduplnější než můj hostitel. Byla to Zilla, mohutná hospodyně. Ta nakonec vyšla ven podívat se, co se to strhlo. Domnívala se, že někdo z nich na mne vložil násilně ruku, a jelikož si netroufala pustit se do svého pána, soustředila slovní palbu na toho mladšího lotra.

„A koukejme se na pana Earnshawa!“ spustila. „Čeho se tu ještě nedočkám! To se u nás budou vraždit lidi přede dveřma? Vy jste mi pěkné panstvo – jen se na něj podívejte, na chudáka, div se neudáví! Tiše, tiše, nemusíte se tak zlobit!“ konejšila mě. „Pojďte sem, já vás ošetřím – no, no, držte přece chvilku!“

Při těch slovech mi znenadání vlila hrnek ledové vody za krk a pak mě vtáhla do kuchyně. Pan Heathcliff šel za námi; jeho přechodná veselost už zase ustoupila obvyklé nerudnosti.

Bylo mi strašně zle od žaludku, všechno se se mnou točilo a šly na mne mdloby. Musel jsem chtě nechtě přijmout nocleh pod Heathcliffovou střechou. Řekl Zille, aby mi nalila sklenku brandy, a pak z kuchyně odešel. Zilla mě politovala v mém utrpení, a když splnila jeho příkaz, čímž mě trochu vzkřísila, ukázala mi, kde mám přenocovat.

Table of Contents

Kapitola první

Kapitola druhá