Copyright © 1955 by Louis & Katherine L’ Amour Trust

Translation © Dalibor Míček, 2016

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu GUNS OF THE TIMBERLANDS

přeložil Dalibor Míček

Redakční úprava Drahomíra Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2016

shop@alpress.cz

Elektronické formáty Dagmar Wankowska

Vydání první

ISBN 978-80-7543-273-5 (ePub)

ISBN 978-80-7543-274-2 (mobi)

Věnováno mé sestře Edně LaMoore Waldoové

KAPITOLA 1

Dva jezdci, kteří jeli po stezce, pojmenované podle stejnojmenné říčky Deep Creek, měli celé ráno pro sebe. Kam až dohlédli, nikde se nic nehýbalo.

Nad nimi se od obzoru k obzoru klenula modrá nebeská obloha bez jediného mráčku. Stezka před nimi se vinula jako bílá stužka pouštní planinou. Na obě strany se od ní až k modravým horám táhly písečné plochy s roztroušenými trsy vysokých travin, jen kolem toku Deep Creeku, Hlubokého potoka, se zelenaly žírné travnaté louky, obklopující shluky vrb a topolů.

Za nimi se na ploše dobrých sto padesáti kilometrů čtverečních zvedalo z pouště horské pásmo Deep Creek Range. Nižší svahy byly holé a skalnaté, mezi balvany jen místy vyrašily sporé suchomilné keře, typická vegetace polopouště. Podél hřebenů v nerovnoměrných rozestupech vykukovaly tmavší chomáče vrcholků smrků.

Uvnitř rozeklané mísy Deep Creek Range ležela říční pánev, hustě zalesněná náhorní plošina, na mnoha místech protínaná kaňony a údolími vodních toků Deep Creek a Cave Creek, podél nichž se tyčily panenské lesy. Vysoko položené louky oplývaly hustou trávou, zelenou a dobře zavlažovanou, svahy úbočí pokrývaly porosty vzrostlých borovic a jedlí, jednolité lesy byly tu a tam narušeny vypálenými místy, pozůstatky úderů blesku, které způsobily požáry.

Přes Deep Creek Range vedla jediná přístupová cesta, dávno opuštěná stezka, kterou kdysi používali pionýři, pronikající na Západ v krytých vozech, a krátce i dostavníková linka. Mnoho let však tudy žádný povoz neprojel, pouze jezdci z ranče Diagonála B.

„Do města přijeli noví lidé,“ poznamenal Bill Coffin po pěti kilometrech mlčenlivé jízdy chladivým ránem. „A je mezi nimi moc pěkná blondýnka.“

Clay Bell potáhl z cigarety, zjistil, že mu zhasla, a když pečlivě zmáčkl konec, aby se ujistil, že opravdu nehoří, odhodil nedopalek do pouště. Ne že by se v písku mohl rozhořet požár, ale život v lese ho naučil osvojit si tento užitečný zvyk.

„Pár dřevorubců,“ dodal Coffin. „A nějaký chlap z města… všichni v kovbojském.“

„Moc mluvíš.“ Clay vytáhl tabák a papírky a začal si balit další cigaretu. Ohlédl se po Coffinovi a u vnějších koutků očí se mu prohloubily veselé vrásky. „Co by asi tak dělali dřevorubci v Tinkersville?“

„Co já vím?“ Bill Coffin byl štíhlý, dobře stavěný honák, který dokonale ovládal jízdu na koni i práci s lasem. „A co tam asi dělá hezká blondýnka?“

„Chceš říct, že ses jí na to nezeptal? Žes jí nedělal žádné návrhy?“

„Neměl jsem možnost. Sotva jsem ji spatřil, hned mi zmizela z očí.“

„Chytrá holka.“

Tinkersville se rozkládá s neotesaným šarmem překládaných prken na ploché rovině u řeky. Hlavní ulice lemovaná obchody s falešnými průčelími a půltucet uliček s obytnými domy, některými natřenými, jinými z vepřovic. Na okraji městečka mezi starými zřícenými či polorozpadlými chatrčemi pronásledovali tři mladí kluci indiány a podle výkřiků bang-bang měli dobrý lov.

Když se oba jezdci blížili k městečku, minul je mohutný zamračený chlap na šedém koni.

Coffin se zazubil na Bella. „Schwabe nemůže zapomenut na ten výprask, co od tebe dostal. Vypadá, že je na tebe pořádně naštvaný.“

Ulice zalité sluncem lenošily ve vedru. Před obchodem se smíšeným zbožím zobala slepice jadérka z jablek. V prachu se vyhříval starý pes. Na okraji prkenného chodníku seděli dva muži, na nohou boty s vysokými podpatky, klobouky posunuté dozadu. Jiný chlapík se opíral o nosný sloup verandy a kouřil cigaretu. Otočil se k dvojici a lhostejně zvedl ruku na pozdrav.

Clay Bell si prohlížel ulici s neskrývaným potěšením. Vyznačoval se dobráckou povahou, měl široká ramena a úzké boky pouštního jezdce a působil jako klidný, vyrovnaný a pohodový muž. V očích mu blýskaly rošťácké jiskřičky. Pušku a revolver nosil se stejně nedbalou nonšalancí jako klobouk nebo košili.

Znal všechny obyvatele městečka a měl je rád. Přišel sem jako cizinec a dnes se cítil součástí něčeho většího. Předtím nepatřil nikam a ničemu.

Z hostince Homestake vyšel velký chlap v kostkované vlněné košili, která mu visela přes opasek kalhot s nohavicemi vyhrnutými do půli lýtek, na nohou šněrovací boty. Oděv neklamně prozrazoval dřevorubce.

Bell pocítil zvědavost okořeněnou nepříjemnou předtuchou… Jediné lesy široko daleko od Tinkersville ležely na jeho pozemcích u Deep Creeku.

Na volných prknech můstku na vzdálenějším konci města zaduněla spěchající kopyta a zarachotil čtyřkolák. Povoz zahnul do ulice, dva statní vraníci ho svižným klusem táhli k jezdcům.

Když k nim dojel, čtyřkolový vůz se ostře stočil a zastavil v oblaku prachu, který se jen pomalu usazoval do další vrstvy na hlavní ulici Tinkersville.

Urostlý statný muž ve šněrovacích botách hodil otěže svému společníkovi a lehce seskočil z kozlíku. Jeho tmavý, dobře ušitý oblek a bílý klobouk s pevnou krempou ostře kontrastovaly s ošumělými oděvy mužů na ulici.

Blížil se k dvojici se zjevnou sebedůvěrou. Jeho krok a držení těla vypovídaly o netrpělivosti a sebejistotě. Spatřil Claye Bella na koni a neunikla mu značka ranče Diagonála B.

Zvedl ruku. „Hej, vy tam!“

Bill Coffin dloubl do Bella. „Hele, kdo to k nám jde,“ ucedil pod vousy. „Nejspíš si chce promluvit.“

Podle hladce oholeného obličeje s bílou pokožkou nepoznamenanou sluncem přicházel ten hřmotný chlap z východu, Bell však okamžitě poznal, že to není žádný zelenáč. Alespoň ne v obvyklém smyslu toho slova. Čekal s lhostejným výrazem tváře a očima si přeměřoval nově příchozího.

„Vy jste Bell?“

Několik kolemjdoucích se zvědavě zastavilo a otočilo se za halasným povykem. V hlase, který věštil potíže, zazněla nepokrytá výzva, a občané Tinkersville se o potíže a výzvy zajímali. Kromě nejasných pověstí o objevu zlata, debat o cenách dobytka a o tom, kdo má s kým jaké pletky, nebylo v městečku moc o čem mluvit.

Než Clay Bell promluvil, počkal, až muž dojde k jeho koni. A i pak ještě chvíli mlčel a donutil tak cizince zvednout k němu oči. „Jo, tak se jmenuju.“

Levačkou škrtl sirkou o hrušku sedla, zakryl plamínek levou dlaní a zapálil si cigaretu. Pravá ruka se ani nehnula. Starý Sam Tinker si toho všiml a věděl, co to znamená. Bill Coffin dospěl ke stejnému závěru.

Bell záměrně vyčkával. Cizinec se mu nelíbil, ani jeho hrubé chování. Přes ulici přešel, jako by mu patřila, a Claye oslovil jako nějakého špinavého indiána.

„Vy jste ten chlap, co vede dobytkářský ranč Diagonála B nahoře na Deep Creeku?“

„Mám ten dojem.“ Clay si nezdvořáka klidně prohlížel. Zaznamenal mohutnou, téměř zvířeckou čelist, masitý obličej s výraznými kostmi a napjatou bílou pokožku. V očích ani stopa lidského tepla, byly to netrpělivé, panovačné oči.

„Tak si ten dobytek odtamtud sakra rychle odežeňte! Hodlám tu horu vykácet a zrovna tak i planinu za ní. Začnu příští týden.“

„Mému dobytku se tam líbí.“ Bell studoval hořící konec cigarety. „A dokud je tam spokojený, nehodlám ho nikam stěhovat. A co se týká kácení, nezačnete s ním ani příští týden, ani nikdy jindy.“

Mluvil tiše, ale s chladným sebevědomím, které hřmotného muže dráždilo. Clay Bell měl svou osobitou sebedůvěru, kterou získal na stezkách daleko od Tinkersville.

Pohodlně si hověl v sedle a po chladivé ranní jízdě se vyhříval na dopoledním sluníčku. Zálibně se rozhlédl. Měl tohle město rád. Měl rád omšelou červeň cihlových domků, dvě větší budovy z šedého kamene a narychlo postavené obchody s falešným průčelím a stěnami z překrývajících se prken. Měl rád i úvazná břevna, vyhlazená neustálým používáním do matného lesku, měl rád stíny pod markýzami. Po dlouhé době, kdy nikam nepatřil, si sem přišel odpočinout a líbilo se mu tu.

„Možná nevíte, kdo jsem.“ Cizinec se pobaveně pousmál. „Jmenuju se Jud Devitt.“

Clay se na něj pobaveně podíval přes cigaretový kouř. „A to se podívejme! Vskutku zajímavé. Akorát že já jsem o žádném Jubu Devittovi v životě neslyšel. A pokud se týká mých krav, těm by bylo srdečně jedno, i kdybych vás důvěrně znal.“

Mezi diváky zaznělo několikeré uchechtnutí a jeden muž se nahlas rozesmál. Devitt vztekle sevřel rty a zrudl. Zvykl si, že s ním lidé jednají uctivě, a dobytkářova klidná sebejistota mu zabrnkala na nervy.

„Ať jste o mně slyšel nebo ne,“ vyjel ostře, „vyženete ten dobytek z lesů a uděláte to hned!“ Odmlčel se. „A nebudu to opakovat.“

Clay Bell zhluboka potáhl z cigarety a pomalu vydechl kouř. Dával si na čas. Devittův požadavek ho zaskočil a dotkl se samotného jádra všech jeho problémů. Pro něj byl horský hřeben Deep Creek víc než jen pouhý kus území, víc než tráva pro jeho dobytek. Ztělesňoval pro něj samotný život. Nikdy necítil touhu někde se usadit, potřebu někam patřit – dokud nespatřil Deep Creek. To území si zamiloval stejně, jako muž miluje ženu. Ne jakoukoli ženu, Ženu s velkým Ž, tu vyvolenou.

Jeho obličej však nic z těchto pocitů neprozrazoval. Naučil se nedávat emoce najevo. Plynuly vteřiny. Podíval se přes cigaretu na Juda Devitta a usmál se. „Je mi líto, příteli. Ta půda se líbí mně a líbí se i mému dobytku. Zůstaneme tam.“

Při řeči mu pobaveně jiskřily oči. Juda Devitta si přečetl a odhadl ho správně. Byl to silný a nebezpečný muž, ovšem také muž, který vítězil až příliš často a bral sám sebe příliš vážně. Neměl smysl pro humor mířený na jeho osobu a cizí pobavení ho dokázalo vytočit.

V Devittovi opravdu bobtnal vztek. Úšklebky diváků ho iritovaly a neznatelné cukání Bellových očí ještě přililo olej do ohně. „Jednoho krásného dne,“ ucedil a vztek očividně převládl nad chladnou úvahou, „vás někdo z toho koně strhne a vtluče vám rozum do hlavy!“

Clay se usmál a opřel se dlaněmi o hrušku sedla. „Chcete to zkusit hned, pane?“

Jud Devitt se otočil a odcházel, ale v půli kroku se zarazil a obrátil se zpět k Bellovi. Potlačil vztek a v očích měl ledový pohled.

„Až přijde čas, kovboji, udělám to. A až to udělám, dám si pořádně záležet, za to ručím!“ Znovu vykročil ke svému čtyřkoláku.

Clay Bell se za ním klidně díval. Jen málo mužů by couvlo před tak přímou výzvou a ještě méně by při tom dokázalo zanechat takový dojem jako Jud Devitt. Kdokoliv by se na něj díval, jistě by si nepomyslel, že se vyhýbá boji. On prostě ještě nebyl připravený.

A byl také pořádně urostlý. Přinejmenším o patnáct kilo těžší než Clayových pětaosmdesát.

Clay se díval za odjíždějícím povozem a v duchu si přehrával předchozí rozhovor. „Bille,“ otočil se náhle v sedle, „vrať se na ranč a řekni Hanku Rooneyovi, aby odvedl stádo od Stone Cupu a zahnal je blíž k Deep Creeku.“

„Jasně, šéfe.“ Coffin zaváhal. „Akorát že jsem se chtěl ještě jednou podívat na tu blondýnku. Člověče, ta je ale kus!“

„Vrať se na ranč. O blondýnky se postarám já!“

Přesun skotu od Stone Cupu, Kamenného poháru, k Deep Creeku sice Clay plánoval až za čtrnáct dní, nyní však bude mít dvojí účinek. Jednak jasně naznačí, kde se míní hrozícímu nebezpečí postavit, a jednak si krávy budou moci o dva týdny déle pochutnávat na žírné trávě v blízkosti vody.

Pomalu mířil s koněm k Tinker House a přemýšlel o situaci, v níž se tak nenadále ocitl. V této části země moc farem nevzniklo a on vlastnil nejlepší pozemky v širokém okolí. Ovšem bez vodního toku by se do dobytkaření v těchto místech nikdy nepustil.

Než dorazil do Tinkersville a usadil se v Deep Creek Range, byl v podstatě tulák. Na možnosti chovu dobytka na náhorní planině ho upozornil samotný Sam Tinker usazený ve svém lakovaném křesle s jedním loktem opřeným o područku a s rozcuchanou chocholkou ocelově šedých vlasů na hlavě.

Clay Bell si dobře vzpomínal na den, kdy v zaprášeném oděvu poprvé projel po hlavní ulici v sedle koně unaveného dlouhým putováním. Přitáhl uzdu, rozhlédl se a řekl si, že je to městečko jako každé jiné na Západě… Přesto cítil, že je v něčem jiné.

Zavedl koně do stáje a postaral se o něj, pak se najedl a napil. Prošel se hlavní ulicí a prohlížel si město, ale jeho pohled neustále zalétával k nedalekým kopcům.

„Projíždíš?“

Tehdy poprvé spatřil Sama Tinkera, vysokého a tělnatého postaršího muže s mazanýma očima, který jen zřídkakdy vstával ze svého křesla.

„Možná… Co je tam v těch kopcích?“

Tinker si ho zkoumavě prohlédl. „Dobytkář?“

„I tak by se to dalo říct. Hnával jsem stáda po stezce.“

„Jezdíš jako voják.“

„Sloužil jsem u kavalerie.“

Sam Tinker už viděl spoustu mužů přijít a odejít, sledoval je víc roků, než si dokázal zapamatovat. Tinkersville bylo jeho město. Zasil sémě a asistoval při jeho zrodu jako porodní bába. Chtěl, aby městečko rostlo, ale aby rostlo dobře a správně.

„Horské pásmo,“ máchl rukou k vrchovině. „A nejlepší dobytkářská půda na světě. Celé léto hustá zelená tráva a nevyčerpatelné zásoby vody. Dobytek může na planině zůstat až do příchodu největších veder a potom se stáhnout blíž k řece.“

„Kdo tam nahoře hospodaří?“

„Nikdo. Je to panenská země, jak ji Bůh stvořil.“ Tinker poposedl, až křeslo pod jeho tíhou bolestně zasténalo. Lesy se táhnou na míle daleko, ale potom už je jenom poušť, takže se tu nikomu nevyplatí těžit dřevo. Ty stromy si tam můžou klidně stát dalších sto let.“

Když se druhý den ráno vyhouplo slunce nad koruny stromů, Bell již ujížděl mezi nimi. Zjistil, že starý Tinker mluvil pravdu, ale že mu zdaleka neřekl všechno. Ještě toho dopoledne začal stavět svou první boudu a do města se vrátil, teprve až ji dokončil, spolu s dobytčí ohradou. Potom poslal pro Hanka Rooneye a věci se pohnuly.

Od té doby až do dneška ranč Diagonála B trvale prosperoval a poptávka po skotu v blízkém i vzdálenějším okolí stále rostla, neboť dobytkářských rančů zde bylo skutečně poskrovnu. V kopcích pracovalo hodně horníků, kteří jedí hlavně hovězí. Provozní náklady Clay snadno uhradil z místního prodeje a jeho stádo se rozrůstalo.

Jud Devitt působil jako muž jistý si svou věcí a těžbu dřeva v okolí Deep Creeku jistě plánoval se značným předstihem. A musel postupovat velmi rychle a ve vší tichosti, protože Bell se o jeho záměrech vůbec nedoslechl.

Clay sesedl z koně před Tinker House a vešel lítacími dveřmi do hostince. Podobné dveře oddělovaly výčep od hotelové haly. Přistoupil k baru a všiml si dvou mužů ve vlněných košilích a kalhotách s nohavicemi vyhrnutými několik centimetrů pod kolena.

Bližší dřevař se otočil a podíval se na něho. Byl to urostlý chlap s celkem příjemným širokým obličejem, sice tvrdým a drsným, ale dobrosrdečným. „Hele, kovboji, budeš muset tu svou výrobnu masa odstěhovat! Ten chlapík, cos s ním venku mluvil, byl velkej Jud Devitt!“

„Skutečně?“

V myšlenkách se pořád zabýval svým rančem v Deep Creek Range. V této fázi se nesmí nic pokazit. Potřeboval ty pastviny, aby dobytek ztučněl, než ho bude prodávat, a kdyby ho jakékoliv problémy donutily zahnat krávy z bohatých pastvin na vyprahlé suché planiny, kde tráva zežloutla a povadla, ztratily by na váze. Navíc by zřejmě o část stáda přišel. Váha znamená dolary a Clay teď peníze opravdu potřeboval. A v nížinách dobré tři měsíce nezaprší.

Dřevorubec se nedal odradit. „Lidičky jako ty Jud schlamstne jako malinu. Viděl jsem ho, jak napráskal třem nebo i čtyřem chlapům. Když přijde na dřevo, pozemky nebo ženské, Jud pokaždý dostane, co chce. A můžeš vsadit poslední dolar, že když Jud prohlásil, že Deep Creek vykácí, tak to taky udělá!“

„Jistě se dá zastavit.“

„On ne!“ Urostlý dřevorubec k němu přistoupil. „Jmenuju se Wat Williams, kovboji, a už jsem pro velkýho Juda pracoval. Říká, že si jde pro ty jedle, a taky si je vezme.“ Mohutný chlap se drze zasmál. „A přivede si padesát těch nejtvrdších dřevařů v zemi, kteří se za něj postaví.“

Bell dopil sklenku a odvrátil se od baru. Wat Williams se na něj zazubil. Jeho výraz vyjadřoval pohrdavé uspokojení a touhu po rvačce. Měl široká ramena a ruce jako lopaty a před chvílí do sebe nalil dva ostré drinky.

„Hej, Belle!“ zvolal a pokročil doprostřed místnosti. „Rád bych využil tu nabídku, cos dal šéfovi – hned teď!“

Při posledních slovech se rozmáchl pěstí. Clay si v jeho očích přečetl, co zamýšlí, ještě než se rozehnal k ráně. Viděl to i v jeho držení těla a v postavení nohou. Sotva Williams zaťal pěst, přiskočil k němu a zasadil mu dva údery do obličeje. Levačkou ho zasáhl do oka, ale pravačka přistála daleko za uchem. Williams byl otřesený, ale pokusil se o protiúder. Bell o krok ustoupil, a když proti němu soupeř vyrazil, naznačil levý hák a pak zasadil drtivou ránu na čelist. Trefil protivníka do nosu a Williams se skácel obličejem na podlahu vysypanou pilinami, jako kdyby ho zasáhlo těžké kladivo.

Bell se přes padlého soka zadíval na jeho společníka, avšak dřevorubec u baru jen zíral neschopen slova, jako by nevěřil svým očím. Bell se otočil a prošel lítačkami do hotelové haly.

Recepční Ed Miller vzhlédl od účetní knihy, zaznamenal jeho odřené klouby prstů a vyvodil správný závěr. Byl to zamlklý muž, o jehož minulosti nikdo nic nevěděl. Vyznačoval se schopností vědět prakticky o všem, co se v Tinkersville semlelo, aniž dal najevo špetku zájmu.

Stal se svědkem krátkého setkání Devitta a Bella na ulici. U baru seděli dřevorubci. Před okamžikem se ozvalo žuchnutí, jak něco těžkého dopadlo na podlahu. Clay Bell měl na kloubech prstů rozseklou kůži, ale jinak očividně neutrpěl žádnou újmu. Nebylo těžké uhodnout, co se stalo.

„Už se vrátil Hardy Tibbott?“

Miller zavrtěl hlavou. „Ještě ne, Clayi. Má zpoždění. Do města nepřijel nikdo kromě toho dřevaře. A ještě Rileyovi. Soudce James J. Riley a jeho dcera.“

Clay Bell zaváhal s rukou na recepčním pultu. Hardy se už měl dávno vrátit. Může mít jeho zpoždění něco společného s Judem Devittem? Ta myšlenka ho znepokojila. Nerozhodně stál a uvažoval, jak nejlépe postupovat.

„Měl bys vidět tu Rileyovic holku, Clayi!“ promluvil Miller tiše. „Člověče, bejt mladej proutník jako ty, hrábl bych po ní všema deseti.“

„Blondýna?“

„Coleen Rileyová? Ale kdež! Tmavě rudý vlasy a z očí jí tryská irský… To je ona, zrovna schází ze schodů.“

Clay se nenuceně, přesto zvědavě otočil. Podíval se, pak se podíval ještě jednou. Jejich pohledy se setkaly a na okamžik netrvající déle než úder zvonu si muž a žena hleděli do očí.

Table of Contents

KAPITOLA 1