Přeložil:

LUMÍR MIKULKA

Kate Hamer: Dívka v červeném kabátku

Vydání první

Copyright © 2015 by Kate Hamer

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2016 jako svou 2050. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Girl in the Red Coat vydaného

nakladatelstvím Faber & Faber Ltd, Londýn v roce 2015

Český překlad © 2016 Lumír Mikulka

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Dana Chodilová

Design obálky kid-ethic.com

Foto na obálce Mark Swan

Přebal a vazba © 2016 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0479-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0480-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2016

Kate Hamer

DÍVKA V ČERVENÉM KABÁTKU

Markovi

1

Často se mi zdá o Carmel. V mých snech chodí vždycky pozpátku.

Toho dne, kdy se narodila, ležel na zemi sníh. Držela jsem ji na rukou a oknem se dovnitř linulo stříbřité světlo.

Když vyrostla, dala jsem jí přezdívku „mé děťátko z roští“. Nedokázala jsem si představit, že by žila kdekoli jinde než na venkově. Husté kudrnaté vlasy jí trčely jako trs skleněných střepů. Nebo okvětní lístky pampelišky.

„Vypadáš, jako kdyby tě někdo protáhl pozpátku živým plotem,“ řekla bych jí.

A ona by se usmála. Na očích by se jí jako dva motýlci zatřepotala víčka protkaná pavučinkou světle fialových žilek.

„To si dovedu představit,“ prohlásila by nakonec a olízla by si rty.

Dívám se teď z okna a skoro ji vidím před sebou – v těch punčocháčích, ve kterých její nohy vypadaly jako dva kousky lékořice – jak jde po chodníčku do školy. Být bez ní ve mně vyvolává pocit, jako kdybych přišla o vlastní krk.

Dnes v noci se mi o ní bude zase zdát. Dokážu to vycítit. Vnímám ji, když se stmívá, jako kdyby tady seděla v křivých větvích dubu a volala. V noci ale, až usnu, vykročí pozpátku k domu – anebo snad pryč od něj? – a nikdy se tak nedostane ani o kousek blíž.

Její oblečení často vypadalo jako jedna chaotická, neuspořádaná změť. Rozkrok zimních punčocháčů jí sklouzával ke kolenům a ona pak chodila jako tučňák. Jedna strana límečku trčela nahoru, zatímco druhá byla pohřbena kdesi pod svetrem. Pokud šlo o její mysl, bylo to ale něco naprosto jiného. Věděla, co cítí druzí.

Když Sally opustil manžel, seděla u mne v kuchyni, pila tequilu a já se ji snažila utěšit. Sůl, limeta a tvrdý alkohol coby náhražka za manžela. Carmel k ní přišla, proměnila své prstíky v malé klacíky, zasunula je do Sallyiných hustých černých vlasů a masírovala jí kůži na hlavě. Sally jen zasténala a zaklonila hlavu.

„Bože, Carmel, kde jsi se tohle naučila?“

„Pssst… nikde,“ zašeptala Carmel a masírovala dál.

Tohle se stalo těsně předtím, než zmizela v mlze.

Vánoce 1999. Na dětských tvářích rašily růžové fleky od chladu a vzrušení, jak všechny spěchaly školními vraty. Ve srovnání s Carmel mi do jednoho připadaly jako malí trollové. Napadlo mne, jestli si něco podobného myslí všichni rodiče. Čekala nás cesta domů po venkovských cestičkách a už byla skoro tma.

Když jsme vyšly, byla zima a silnici lemoval sníh. Zářil ve světle soumraku a vyznačoval nám cestu. Uvědomila jsem si, jak v obavách zatínám ruce v kapsách do pěstí při pomyšlení na Vánoce a na to, že nemám peníze. Když jsem ruce vytáhla ven na studený vzduch a dlaně rozevřela, Carmel couvla a já ji slyšela, jak za mnou cosi mručí.

„Pospěš si,“ popoháněla jsem ji. Chtěla jsem se dostat co nejrychleji domů, pryč z mrazivého večera.

„Ty ale víš, mami, že já tady s tebou vždycky nebudu,“ pronesla ona slabým sípavým hláskem do mizejícího světla.

Možná se mi mělo v té chvíli zastavit srdce úzkostí. Možná jsem se měla otočit, popadnout ji a odvést domů. A nechat ji zavřenou v nějaké pevnosti nebo věži. Zamčenou zlatým klíčkem, který bych pak spolkla, a museli by mi rozříznout žaludek, než by ji mohl někdo najít. Já si ale samozřejmě nemyslela, že by její slova měla cokoli znamenat.

„No, ale teď jsi se mnou.“

Obrátila jsem se. Zdálo se, že je daleko za mnou. Tvar její hlavy byl stejný jako střapaté vršky keřů lemujících po obou stranách cestu.

„Carmel?“

Dlouhý oblak jemného ledového dechu se mi otřel o rukáv kabátu.

„Já jsem tady.“

Někdy přemýšlím, jestli mi bude souzeno, abych po smrti stále pátrala. Zda se proměním v sovu a budu v noci létat nad poli a snášet se na hrbící se keře a temné cestičky. Kouř z komínů se bude vlnit a pohupovat pod pohyby mých křídel, až budu prolétat kolem. Nebo s ní budu sedět na buku a hrát hry? Budeme špehovat lidi žijící v našem domě a sledovat, jak přicházejí a zase odcházejí pryč. Možná na ně zakřičíme, až z toho nadskočí úlekem.

Byly jsme svobodné matky – takřka do posledního muže, jak kterási z naší skupinky jednou zažertovala. Spojovala nás vzájemná solidarita plynoucí z našeho postavení. Dnes si myslím, že to nebylo pro Carmel dobré – tahle partička žen s plamenným leskem trpkosti v očích a na snubních prstýncích. Mnoho večerů jsme proseděly u našeho kuchyňského stolu a neustále mlely o tom, jak on pak a on pak a on pak… Všechny jsme si nesly své šrámy. Na duši. Až na Alici, která mívala skutečné podlitiny. Poté co Carmel zmizela, mohlo to být snad pár měsíců, přišla Alice za mnou domů.

„Musela jsem se zastavit,“ prohlásila. „Potřebuji ti něco povědět.“

Stále ještě jsem si představovala, že bych mohla najít nějaký klíč k celé té záhadě.

„Co máš? O co jde?“ ptala jsem se a zoufale svírala límec svého županu. To, co mi ale pověděla, mne natolik zklamalo, že jsem se odvrátila a zadívala se na odkapávač na nádobí, kde ležela prázdná skořápka od vajíčka, které jsem snědla předchozího dne. Když mi pak ale začala vyprávět o tom, že moje dcera dokázala komunikovat s Bohem a že by nyní mohla pobývat po jeho pravici… jak já jsem ji nenáviděla! Ty její jalové úvahy a řeči o Ježíšovi. Ty dva naprosto identické pletené náramky, které se jí otáčely na zápěstí, když mluvila. Nedokázala jsem už dále mlčet.

„Přestaň s tím už!“ vykřikla jsem. „A zmiz odtud. Myslela jsem, že máš něco reálného, co jsi mi chtěla říct. Vypadni z mého domu a dej mi pokoj, ty blbá krávo. Jsi pitomá kráva. Vezmi si toho svého Boha s sebou a už se nevracej.“

Někdy, těsně před usnutím, si představuji, jak prolézám lebkou Carmel a nacházím tam její vzpomínky. Dívám se ven jejími očními důlky a sleduji film jejího života odvíjející se před jejíma očima. Jen se podívejte: tady jsem já a její otec, když jsme byli spolu. Carmel je pořád ještě malá, a tak jí připadáme jako obři tyčící se až kamsi do oblak. Já se k ní skláním, abych ji zvedla, a šeptám jí do ouška dětskou říkanku.

A tady je ten den, kdy jsme šly do cirkusu:

Ještě než vejdeme dovnitř, uděláme si piknik. Roztahuji na trávě deku, a tak si nevšimnu, že Carmel otočila hlavu a spatřila, jak z cirkusového stanu vykoukl klaun. Na tváři má silnou vrstvu bílého líčidla, na které si nakreslil velká červená ústa. Carmel uvažuje, proč je jeho tvář tak vysoko, neboť klaunovy chůdy jsou stále ještě ukryté za plachtou ve vchodu do stanu. Klaun se rychle podívá k obloze, aby si ověřil, jaké je počasí, načež jeho červenobílá tvář zmizí zase zpátky uvnitř.

Co dalšího? Začátek školy. Já – jak se rozcházím s Paulem a vyhazuji jeho oblečení z okna ložnice. Carmel to musela vidět z kuchyně, kde tehdy byla. Jeho košile a kalhoty, snášející se vzduchem k zemi. A další věci. Kolik vzpomínek se nasbírá i za tak krátký život? A ještě okamžik, kdy spatřila moře. Den strávený pádlováním na řece. Vánoce. Úplněk. Sníh.

Vždycky se zastavím u jejích osmých narozenin. Dál to nejde. Osmé narozeniny, když jsme vstoupily do labyrintu.

2

K osmým narozeninám chci jít do bludiště.

„Carmel. Co ty víš o bludištích?“ ptá se mne maminka.

Když se usilovně zamyslím, dokážu ve své mysli rozeznat složenou skládačku, která vypadá jako mozek.

„Něco jsem už slyšela,“ odpovídám. Máma se zasměje, jako že tedy dobře.

Nemáme auto, takže jedeme autobusem. Sedíme v něm jen my dvě. Okna jsou zamlžená, a já proto nevidím, kam jedeme. Máma si vzala své oblíbené náušnice, které jsou jako kousky skla. Až na to, že když se hýbou, blýskají se v nich různé barvičky.

Přemýšlím o svých narozeninách, které jsem měla ve čtvrtek. Teď je sobota. Myslím na to, jak moje kamarádka dostala od své babičky přání a dárky, jenže moje maminka se svojí mámou ani s tátou nemluví, i když oba dva ještě žijí. Nevadí mi ani tak moc ta přáníčka nebo dárky, ale ráda bych věděla, jak vypadají.

„Mami, máš fotku své maminky a tatínka?“

Prudce otočí hlavou a náušnice se růžově a žlutě zalesknou. „Nejsem si jistá. Možná. A proč?“

„Jenom někdy přemýšlím, jak asi vypadají, jestli mi jsou podobní.“ Ve skutečnosti je to častěji než jen někdy.

„Ty se podobáš svému tátovi, zlato.“

„Já bych to ale chtěla vědět.“

Usměje se. „Uvidím, co s tím dokážu udělat.“

Když vystupujeme z autobusu, je obloha bílá a já jsem tak rozrušená z toho, že uvidím skutečné bludiště, až se rozběhnu. Jsme v tom velkém parku a kolem nás se převalují cáry mlhy, které vypadají jako duchové. Je tam obrovský šedivý dům se stovkami oken a všechna se dívají na nás. Zdá se mi, že mámě ten dům nahání strach, a tak na něj zavrčím. Občas nahání mámě strach úplně všechno. Řeky, silnice, auta, letadla, co se má stát a taky to, co se stát nemá.

Pak se ale zasměje a prohodí: „Já už jsem prostě taková stará husa.“

Teď stojíme na vrcholku kopce, bludiště vidím dole pod námi a ono skutečně vypadá jako mozek. Připadá mi to vážně legrační. Myslím na mozek, který mám uvnitř ve své hlavě, a snažím se to vysvětlit, ale moc mi to nejde a nemyslím, že máma opravdu chápe, jak to myslím. Přesto ale kývá hlavou a naslouchá a stojí tam ve svém dlouhém modrém kabátu, který má dole celý mokrý od trávy. Říká: „To je vážně moc zajímavé, Carmel.“ I když si nejsem jistá, jestli to máma opravdu pochopila, ale ona se pokaždé snaží. Neignoruje člověka, jako kdyby byl jenom třeba nějaká myš nebo netopýr.

A tak jdeme dovnitř.

A já najednou vím, že tohle je to místo, kde to miluji více než na kterémkoli jiném, jež jsem viděla v minulosti. Zelené stěny jsou tak vysoké, až z nebe zbývá jen škvíra vysoko nade mnou. Je to jako ocitnout se uvnitř nějakého rébusu a současně uprostřed lesa. Máma vysvětluje, že těm stromům se říká tisy. Pak mi to říká po jednotlivých písmenkách, protože já se směju a ptám se – „ty-jsi“? Běžím dopředu po cestičce uprostřed, kde je tráva sešlapaná do hnědého pruhu, máma zůstává daleko vzadu. Jenže to nevadí, protože ona přece ví, jak takové bludiště funguje. A i když se jí ztratím, tak se dříve nebo později zase najdeme.

Znovu a znovu odbočuji za rohy a všude to vypadá úplně stejně. Jasně červené bobule září na zelených stěnách a nad hlavou mi létají ptáci. Až na to, že je teď nevidím, jak plachtí z jedné strany oblohy na druhou. Létají nad vysokými zelenými stěnami, a já je proto vždycky zahlédnu jen na vteřinu, načež zase zmizí.

Slyším kohosi na opačné straně zdi.

„Carmel, jsi to ty?“

A já říkám ne, třebaže vím, že to je maminka. Nezní to úplně, jako kdyby to byla ona.

Načež ona řekne: „Ale ano, jsi to ty. Já vím, že to jsi ty, protože vidím skrze stromy ty tvoje červené punčocháčky.“

Jenže mně se nechce jít za ní, a tak jen tiše proklouznu pryč. Začíná se stmívat, ale já se tady pořád ještě cítím jako doma. Teď to zde vypadá více jako les než jako bludiště. Vrcholky stromů se pnou nahoru a zdají se vyšší, jako kdyby spolu se soumrakem začaly růst. Třpytí se tu jakési bílé kvítky a na jedné větvi vidím přivázaný provaz. Napadá mne, že ho možná nějaké dítě používá jako houpačku. Je uprostřed cestičky a já jdu rovnou k němu. Nosem se skoro dotýkám jeho roztřepeného konce, který se ve vánku kroutí a točí jako nějaký červ. Obklopuje mne temná zelená vůně a kdesi uprostřed zdí zpívají ptáci.

Rozhoduji se, že si lehnu pod stromem, abych si odpočinula na měkké hnědé zemi, protože se cítím unavená a malátná. Vnímám, jak voní země, ke které se tisknu. Je to ponurá a sladká vůně. Cosi se mi otře o tvář. Myslím, že je to suchý list, protože mi to připadá jako cosi mrtvého a zetlelého.

Zvuky vydávané ptáky už nepřipomínají zpěv. Zní to spíše, jako kdyby si povídali. Stromy ve vánku šumí. A já slyším mámu, jak mne volá. Jenže její hlas zní taky jako to šumění a ptačí švitoření a já vím, že bych jí měla odpovědět, ale neudělám to.

3

Probíhala jsem chodbami se stěnami z tisů. Všechny vypadaly stejně a na jejich konci se přede mnou za rohem pokaždé vynořil další nekonečný zelený koridor. A zatímco jsem běžela, volala jsem: „Carmel, Carmel! Kde jsi?“

Až nakonec, když už zbývalo jen sotva dost světla, abych vůbec něco viděla, jsem doklopýtala ke vstupu. V mezeře mezi zelení jsem uviděla velký šedý dům. Jeho přední dveře mi připadaly jako ústa, která se mi vysmívají.

Na opačné straně louky jsem viděla odcházet muže, kterému jsem platila vstupné. Stoupal do kopce a byl už hodně daleko od domu.

„Vraťte se, prosím.“ Ani mi nepřipadalo, že by ten chraplavý křik vyšel z mého hrdla.

Neslyšel mne. Zvuk mého hlasu svál vítr a odnesl ho na úplně opačnou stranu. Jedinou odpovědí mi bylo krákání vran.

Rozběhla jsem se za ním a křičela. Zdálo se mi, že jde velice rychle, a jeho postava mizela v posledních zbytcích světla.

Nakonec ale podle všeho uslyšel mé volání. Viděla jsem, jak se zastavil a otočil hlavu. Zamávala jsem na něj rukama a i z té dálky jsem rozeznala, jak jeho tělo ztuhlo, jako kdyby cítil nebezpečí. Musela jsem vypadat jako blázen, i když mne nic takového nenapadlo. Když jsem ho dohonila, počkal, až popadnu dech, zatímco jsem se opírala rukama o kolena a odpočívala. Ve tváři pod staromódně vyhlížející pletenou čepicí měl ostražitý výraz.

„Moje malá holčička! Nemohu ji najít,“ dokázala jsem ze sebe po chvilce vypravit.

Sundal si čepici a uhladil si vlasy. „Ta s červenýma nohama?“

„Ano, ano… Malá holčička v červených punčocháčích.“

Zamířili jsme k bludišti. Muž rozsvítil baterku, abychom viděli na cestu.

„Nestává se, aby lidé vešli do labyrintu a už z něho nevyšli ven,“ pronesl racionálně.

„Byl tady dneska ještě někdo jiný?“ zeptala jsem se. Čekala jsem se staženým hrdlem, co odpoví.

„Ne. Dopoledne tady byla jedna dvojice. Ale ti odešli ještě předtím, než jste se objevily vy.“

„Jste si jistý? Víte to určitě?“

Zastavil se a obrátil se. „Vím to určitě. Žádné strachy, my ji najdeme. Znám tohle bludiště jako své boty.“ Cítila jsem se vděčná, že jsem tady s mužem, který má plán labyrintu vtištěný ve své mysli.

Když jsme došli k labyrintu, muž baterku vypnul. Už jsme ji nepotřebovali. Vyšel velký měsíc a ozářil vše jako reflektory při fotbalovém zápasu. Vešli jsme do bludiště klenutým vchodem vystříhaným v propletených větvích stromů. V měsíčním světle mělo listí i červené bobule černou barvu.

„Jak jste říkala, že se ta holčička jmenuje? Karen?“

„Ne, ne. Carmel.“

„Carmel!“ zaburácel mužův hlas.

Šli jsme rychle a neustále volali. Znovu rozsvítil baterku a mířil kuželem světla pod stromy. Kolem se ozývalo šustění a jednou namířil světlo rovnou do očí králíka, který na okamžik ztuhl, načež utekl přes cestičku, po níž jsme šli. Měla jsem dojem, že muž prochází bludištěm metodicky jako podle plánu.

„Myslím, že bychom měli zavolat policii,“ řekla jsem po zhruba dvaceti minutách. Znovu se mne začalo zmocňovat zoufalství.

„Možná. Už jsme skoro uprostřed.“

Zahnuli jsme za další roh a tam byla. V ohybu živého plotu. Světlo baterky se odrazilo od nohy v červené punčošce vykukující z černé stěny. Strčila jsem obě ruce do mezery mezi větvemi a vytáhla ji ven. Její tělo bylo poddajné a teplé a já jsem okamžitě poznala, že spí. Zvedla jsem si ji do klína a pohupovala se s ní, zatímco muž nás s úsměvem pozoroval. „Děkuji vám. Děkuji vám. Děkuji vám. Děkuji vám.“ Oplatila jsem mu úsměv a svírala její překrásné teplé tělíčko.

Kolikrát jsem se později vrátila na to místo a do toho večera? Dokonce i tehdy, když jsme už byly doma a choulily se v bezpečí v posteli, se mi zdálo, že tam zase jsem. Chodila jsem v kruzích stále dokola a hledala. Ten králík přede mnou někdy utekl, ale občas zůstal stát uprostřed cestičky, hleděl na mne a čumáček se mu chvěl.

4

Ráda si hraju sama na zahradě a chystám večeře. Dole je tam jeden strom s větvemi, ze kterých když oloupete kůru, tak vypadají úplně jako kuřecí maso. Bílé a jakoby šupinkovité. A když k tomu dám vidličky a nože z větviček, můžu podávat večeři. Je tam ovšem plno starého listí – černého a slizovitého, které tam leží bůhvíjak dlouho. A tak ho odkopávám, abych se dostala k trávě pod ním.

Tady jsem v naprostém bezpečí. Kolem zahrady je kamenná zídka a já jen tak tak vidím přes její vrcholek. Za ní se táhnou pole a louky a jen občas tam stojí nějaký ten domek. V dálce ale mohu rozeznat kouř stoupající z komínů. Je odtud vidět do velké dálky, neboť jak říká máma, Norfolk je placatý jako lívanec.

Zatímco si hraju, vidím dva bílé ptáky, jak spolu létají. Jeden je o trochu vpředu, jako kdyby byl vůdce. Krky mají natažené a létají velice nízko. Máchají křídly, jako kdyby pro ně bylo velice obtížné udržet se ve vzduchu. Vylezu nahoru na zídku, abych lépe viděla, a hádejte co? Ptáci mi prolétnou přímo nad hlavou a já se musím rozesmát při pohledu na jejich velká břicha pohupující se ve vzduchu a oranžové nohy plandající bez užitku pod nimi.

Pak se ale otočím a vidím v okně máminu tvář. Snaží se zmizet z dohledu, ale je příliš pozdě. Odhalila jsem ji, jak mne kontroluje, jestli tady pořád jsem. Od výletu do toho bludiště to tak dělá pořád. Pak vyjde ze zadních dveří domu. Na sobě má kabát a tváří se jakoby nic a jako kdybych ji nepřistihla. Usmívá se, jako se usmívají lidé, kteří chtějí zahnat vaši podrážděnost.

„Co tě tak pobavilo, Carmel?“

„Co tě tak pobavilo, co tě tak pobavilo, Carmel?“ mumlám si sama pro sebe, aby to neslyšela. Cítím se ale mizerně, protože ten její úsměv nepůsobí tak docela opravdově. I tak jí ale chci říct o těch ptácích.

„Husy,“ říká.

„Myslíš tím jako husu sněžní nebo tu husu, co měla Alison k večeři o Vánocích?“

„Ano, obojí. Dávají se dohromady na celý život. Ty, co jsi viděla, byl nejspíš samec se samicí.“

Musím se zeptat, neboť si nejsem jistá. „Na celý život…?“

„Ano. Zůstanou spolu, jako kdyby uzavřeli manželství.“

Takže ne jako ty a táta. Tohle samozřejmě neřeknu, třebaže mě zase otravuje. Dřepla si a předstírá, že si hraje s talířky z listí, protože se nechce vrátit do domu a nechat mne tady samotnou. Pohrává si s větvičkami, které jsem tam dala jako vidličky a nože, a všechno mi to rozhází. Jednou botou stojí na talíři a drtí jej. Sama si to ovšem nejspíš neuvědomuje a myslí si, že to je prostě jen obyčejný list.

S povzdechem si kleknu a narovnám ho, jak to jen jde. Jenže právě do toho ona pronese: „Carmel, zmáčíš si kalhoty.“ Začne mne hladit po vlasech. Její ruce mi připadají na mé hlavě strašně těžké a toužím po tom, aby toho už nechala, i když to neřeknu. Snažím se to vydržet, dávám kousky kuřete zpátky na talířky a čekám, až máma odejde.

Nakonec to udělá, jenže to si už já zase připadám jako zlá, protože ona si možná myslela, že si se mnou hezky pohrála. Ten pocit, že jsem na ni byla zlá, se okamžitě přenáší do žaludku. Dělá se mi špatně a cítím se nepříjemně, jako kdybych spolkla kámen. Od doby, kdy jsme byly v labyrintu, si připadám zlá často. Minulý týden jsme šly do McDonald’s. Byla jsem nadšená, protože jsme s sebou brali i Saru. Maminka Sary hezky voní a stejně hezky to voní i v jejich domě. Její maminka nosí nejnádhernější boty na světě se zlatými ozdobami. Byly jsme v McDonaldu. Se Sarou jsme se smály našim bláznivým tajemstvím, ale moje máma nás stále sledovala a poslouchala. Jistěže dělala jakože ne, ale stále se na mne dívala, i když neotočila hlavu. Sledovala mne koutkem oka jako nějaký špion. A tehdy mne napadla tak ošklivá myšlenka, že se mi udělalo okamžitě těžko v žaludku – i když to ve skutečnosti bylo z toho, že jsem zrovna spořádala McFlurry. Šlo o to, že jsem si pomyslela, jak bych si přála, aby maminka Sary byla i moje maminka a já a Sara abychom byly sestry a všechny bychom pak mohly žít spolu v jejich malém útulném domečku ve městě a já bych tam možná měla i trochu klidu.

Když jsme zavedly Saru domů a šly jsme na autobus, připadala jsem si příšerně. Myslela jsem na to, že mě máma možná vůbec nešpehovala, jak se mi zdálo. Možná jsem prostě jen chtěla být se Sarou sama, abychom se mohly cítit jako starší. A tak jsem řekla: „Přála bych si, abych ti mohla koupit zlaté střevíčky.“

Máma se otočila a nádherně se usmála.

„To je od tebe hezké, Carmel, ale kam bych je nosila? Do Tesca?“ A zasmála se. „Víš co? Mohly bychom si zlaté střevíčky koupit obě a nosit je na nákupy.“

Rozesmála jsem se taky při pomyšlení na to, jak se snažíme chodit po Tescu ve zlatých střevíčcích na vysokých podpatcích a jak v nich klopýtáme za nákupním vozíkem. Pak jsem se podívala na její nohy na podlaze autobusu. Měla velké hnědé boty, které nosila už tak dlouho, že se do kůže vytlačil tvar jejích prstů. Vzpomněla jsem si, že má opravdu hodně velké nohy a tlusté prsty, a představila jsem si, že by se mi tady v autobusu naskytl pohled na její nohy, jak jsou nacpané do drobných zlatých střevíčků, jaké nosí maminka Sary. Bylo mi z toho trochu smutno. A tak jsem se zadívala ven z okna, aby mi neviděla do tváře.

5

Labyrint se měnil v blednoucí vzdálenou vzpomínku.

Byla sobota a byly jsme nakupovat. Šly jsme uličkou s taškami z Tesca, když jsme uviděly před brankou u našeho domu parkovat Paulova červeného peugeota. Vystoupil z vozu, když jsme ho spatřily, stál tam se založenýma rukama a usmíval se na Carmel. Pak rozevřel náruč do takové šíře, jak to jen dokázal. Carmel se rozběhla a vrhla se mu do ní.

„Tati!“ vyjekla.

„Moje holčičko,“ vykřikl skoro. „Moje milovaná holčičko.“

Na mne se za celou tu dobu ani jednou nepodíval, ale možná se mi přece jen ulevilo. Od chvíle, kdy odešel, jsem se snažila udržet samu sebe pohromadě – kvůli mně i kvůli Carmel. Kytičky na halenkách, výrazné barvy lesních plodů, žlutá evokující léto. A taky rtěnka, laciná a zářivá. Totéž platilo, i pokud šlo o dům – do oken jsem pověsila jasně oranžové závěsy a stěny vyzdobila krátkými průpovídkami ve snaze zaplnit nějak díru, která tady po něm zůstala. Bylo ovšem typické, že mne Paul zastihl právě toho dne, kdy jsem se snažila chytit autobus, a tak jsem si jen narychlo stáhla vlasy do culíku. Carmel byla nadšením bez sebe, že otce vidí, a já to nechtěla kazit. Čekala jsem proto, dokud si neodešla pověsit kabátek.

„Co se děje?“

Seděl na kuchyňské židli a vypadal větší, než jak jsem si ho pamatovala. Vysoký a pohledný, s nohama nataženýma, jako kdyby naše kuchyňské židle pocházely z nějaké školní třídy. Šla z něj jakási zvláštní vůně. Obklopoval ho chemický pach aviváže.

„Přišel jsem se podívat na naši dceru. Na tom snad není nic špatného.“

Pak jsem ji uslyšela, jak se vrací předsíní, takže jsem si odpustila komentář, že podle dohody se s ní měl vídat každý víkend, ale neukázal se už skoro pět měsíců. Byla jsem ráda kvůli ní, že je tady. Carmel přinášela plnou náruč věcí, jež mu chtěla ukázat. Polštářek, který dělali ve škole a na němž měla namalované své jméno. Poslední vysvědčení. Nový deštník, na kterém se po otevření objevila malá ouška.

„No, to už je jedno.“ Paul se postavil. Vypadal tak silný a tak přitažlivý, že jsem musela hodně rázně okřiknout vlastní srdce. „Co kdybychom si spolu zašli do města do kina. A pak si můžeš vybrat, kam se půjdeme najíst.“

Sklonil se, odhrnul jí pramen vlasů z tváře a zastrčil jí ho za ucho. Bylo to něžné gesto. Napadlo mne, jak to mohl vydržet, aby se tak dlouho neukázal. V následující chvíli, jako kdyby četl moje myšlenky, promluvil: „Moc jsem tě chtěl vidět, Carmel. Jenom jsem čekal, až se všechno dá do pořádku…“ Uvědomila jsem si, že tím myslí, až se já dám do pořádku. „Ale teď si uděláme hezký večer. Nacpeme se popcornem, až budeme mít boule za ušima.“

„A maminka?“ Carmel se na mne podívala. Bože, jak si ti dva byli podobní. Jasné, oříškově hnědé oči, kudrnaté vlasy, silné kosti.

„Ne, ať si máma užije jednou taky trochu klidu. Jenom ty a já.“

Předvedla jsem dokonalý thymolinový úsměv a odpověděla: „Jo, jenom jděte vy dva. Užijte si to spolu. Já tady mám co na práci.“

Carmel se podezřívavě zadívala na můj křečovitý úsměv, a tak jsem uvolnila výraz ve tváři a dodala jsem ještě: „Mám tady spoustu práce, Carmel. A pak ti aspoň můžu číst u krbu a nemusíme pouštět televizi.“ A tak pomaličku odložila všechny věci a šla si vzít kabátek.

„Můžeš klidně jít, ale takhle to bude lepší, ne? Jenom bychom jí to pokazili, co myslíš? Kdybychom se my dva zase začali hádat.“

„Jistě, Paule,“ řekla jsem a odvrátila jsem se. Uvědomovala jsem si, jak mi můj nedbale stažený culík přelétl kolem tváře, a nenáviděla se, že se o něco takového vůbec starám. „Běžte,“ řekla jsem a donutila se, abych se neptala na Lucy a na to, jestli spolu pořád ještě žijí. Ve skutečnosti jsem se ale ptát nemusela. Nebyl to jen pach aviváže, který na něm byl nový. Každý by poznal, že ho obléká žena. Růžovozelené tričko s límečkem, sladké barvy. Robustní hodinky Patek Philippe se mu třpytily na zápěstí.

„Stejně bych s tebou potřebovala mluvit, Paule.“

„Dobře.“ Připravoval se na to, co uslyší.

„Jde o Carmel.“

„Aha, jistě.“ Uvolnil se.

„Mluvila jsem s učiteli. A oni si myslí… ehm… Myslí si, že není úplně jako ostatní děti.“

Zachmuřil se. Pak se podíval na místo, kde ještě před chvílí byla naše dcera. „To jako že potřebuje nějakou speciální péči?“

Vydechla jsem a pomalu u toho počítala do tří.

„Ne,“ řekla jsem. „To ne, přesně naopak. Je chytrá. Velice bystrá… ale…“

„Co?“

„Zasněná. Někdy až příliš zasněná. Ty sis toho nikdy nevšiml?“

Byla jsem to jenom já, kdo si všímal těch chvil, kdy byla duchem nepřítomná? Když stála jako vrostlá do země, s podivným výrazem v očích a jako z kamene? A pak – stejně rychle jako nastal – tento stav zase zmizel. Fugy. Tak jsem jim začala říkat. Chtěla jsem si o tom s někým promluvit. Paul byl možná se slovem „speciální“, které použil, blíž pravdě, než si uvědomoval. Přes to všechno jsem si ale nebyla jistá. Jak to může člověk poznat, když má jen jedno dítě a když ho nemůže srovnávat se žádným jiným?

Viděla jsem, že Paulovi se o tom mluvit nechce. Pamatovala jsem si, jak byl zvyklý přijímat lidi prostě takové, jací jsou. „Možná. Ale…“

„Co?“

„Měl jsem vždycky pocit, jako kdyby v sobě měla nějakou starou duši. Číňané to tak říkají. Nebo snad hinduisté?“

„Ale no tak, Paule. Ona má takovou radost, že tě vidí,“ vyhrkla jsem.

Zatvářil se rozpačitě. „Je mi to líto. Měl jsem pocit, že bude lepší, když počkám, až… však víš.“

Věděla jsem. Rozvod není nikdy hezký. A náš nebyl.

„Ale teď, teď je všechno vyřešené.“ Předpokládala jsem, že pro něj to tak opravdu bylo. „Teď, když se už všechno urovnalo, se můžeme vídat častěji. Pořád.“

„Podívej se, Paule, já s tebou potřebuji probrat, co mi řekli ve škole. Je toho více.“

V tu chvíli jsme uslyšeli Carmel, jak jde po schodech, a náš rozhovor tím skončil.

„Tak pojď, ty moje kudrlinko,“ řekl. „Ať spolu vyrazíme.“

Sledovala jsem koncová světla jeho vozu, jak mizí v soumraku. Když se pak ztratil poslední záblesk červené, vytáhla jsem ze zásuvky v prádelníku trochu tabáku. Tabák byl starý a v plastovém váčku ztvrdl. Vypadal spíše jako hrouda sladkých pastilek s čokoládovou příchutí. Když jsem si balila cigaretu, musela jsem zakroutit oba konce, aby se tabák nevysypal. Zapálila jsem si, posadila se u okna, kouřila a dívala se ven.

S Paulem nás nespojovalo jen manželství. Kromě toho jsme společně i podnikali. Kupovali jsme a prodávali ženšen a kvalitní čaje. Když odešel, byla jsem hrdá a naštvaná a řekla jsem mu, že si vystačím s prací recepční, kterou jsem si našla. Nebyla na plný úvazek. Dohodli jsme se, že jemu zůstane podnikání a já si nechám dům. On dům nepotřeboval, protože se stěhoval za Lucy, a pro Carmel bylo lépe, když zůstane na stejném místě. Lucy měla novostavbu na okraji města. Věděla jsem to, neboť jsem si ten dům jednoho večera našla. Šílela jsem tehdy žárlivostí. K její cti budiž řečeno, že mne pozvala dál. O tolik mladší než já… Připadá mi to jako klišé. Když jsem šla za ní, dívala jsem se jí na zadek. Malý a těsně obepnutý v bílých džínách. Očima jsem sjížděla po liniích jejího zadku až do míst mezi stehny a pomyslela jsem si: „Tak tam jí Paul strkal toho svého ptáka.“ Ta myšlenka mi připadala upocená a odporná.

Byla bosá, drobné nehty na nohou nalakované narůžovo. Vzpomněla jsem si na rohožku, kterou měla u dveří, a uvědomila si, že její domácnost patří k těm, kde se lidé za normálních okolností zouvají. Opravdu to Paul dělá? Podívala jsem se na svoje nohy a napadlo mne, jestli po mém odchodu vytáhne smetáček, lopatku na smetí a čisticí prostředek na koberec a začne drhnout krémový koberec v místech, kde se jej dotkly mé boty.

Pověděla mi, že se milují a že ji to mrzí. Zdála se docela milá. Zatímco já bych byla raději, kdyby byla bezcitná a s tvrdou tváří. Ona ale nebyla ani jedno. Přesto jsem se ale při odchodu nedokázala ovládnout, abych jí zlomyslně neřekla: „Je nespolehlivý a nedá se mu věřit. Vám udělá to samé co mně.“

Snažila se zachovat nehybný výraz ve tváři, ale kdesi hluboko v jejích očích jsem zahlédla jakýsi kratičký pohyb, jako kdyby věděla, že to, co říkám, by mohla být pravda. Měla jsem z toho kratičkého výrazu radost. Odnesla jsem si ho domů a udělala si z něj – podobně jako postava Gluma z příběhu o hobitech – cosi, co je třeba uchovávat jako poklad. Teď se stydím, když to tak říkám.

Po Paulově odchodu z domu zvolna vyprchávaly stopy po jeho přítomnosti. Kdykoli se otevřely dveře, vnikl dovnitř vítr a odnesl si pak kousek z něj. Vůně čaje slábla. Komodu jsme mívali plnou zásob a nyní vydechovala kouřovou vůni lapsangu a zemité aroma taninu doplněné květnatým trylkem jasmínové vůně linoucí se v závěsu za ním. Vůně čaje mne dodnes nutí myslet na Paula. Stačí, abych prošla v supermarketu kolem oddělení s čajem nebo abych v kavárně zvedla pokličku z konvičky, když se chci podívat na obsah, a hned se vracím do společně prožitých časů a ke všemu, co jsem k němu cítila. Když se komoda vyprázdnila, pach po čaji se postupně vytratil, až to nakonec byla kupodivu jen vůně jasmínu, která zůstala. Narážela jsem na to jemné aroma na nejnečekanějších místech kuchyně. Občas jsem našla i kousek ženšenu v zásuvce v kredenci. Hrubý kus kořene coby připomínka čehosi poctivě zemitého. Jednou jsem narazila také na sukovitou kuličku japonského čaje, která se zakutálela za koš na dřevo. Slisovaná kulička připomíná rovněž kořen, ale stačí na ni nalít vařící vodu a v šálku se rozbalí a rozvine do podoby chryzantémy.

V domě nastalo naprosté ticho. Zvuk, který jsem vydávala při vydechování kouře, mi zněl v uších jako fičící vítr. Občas nahoře zavrzalo prkno v podlaze, nebo se na několik vteřin rozeznělo rychlé cinkání ve starém topení. Seděla jsem tam, dokud jsem neuviděla vracející se čelní světla Paulova vozu. Musím ji brát častěji ven, pomyslela jsem si.

6

Když se ráno probudím, je všechno nádherné. Na chvíli nedokážu pochopit proč, ale pak si vzpomenu. Maminka říkala, že když bude hezké počasí, mohly bychom jít na Festival vyprávění pohádek. A ten je právě dnes.

Moje postel je pod oknem. Podívám se oknem složeným z kosočtverců na oblohu.

Je modrá, modrá, modrá, modrá.

Ležím v teploučku pod prošívanou dekou. Slyším mámu dole v přízemí. Velká stará konvice zařinčí, když ji pokládá na sporák. A pak to udělá pop, když zapálí plyn. Když býval ještě doma tatínek, slýchala jsem, jak jeho hlas dokázal rozvibrovat prkna v podlaze. Nebo jsem taky slýchala, jak se hádal s mámou. Znělo to, jako když vrčí dva medvědi. Když jsem pak sešla dolů, nechali toho a usmívali se na mne, ale já jsem věděla, že ten úsměv jen tak hrají. Lidi si myslí, že když je někdo dítě, tak že bude jenom cosi jako myška na podlaze s mrňavým mozečkem.

Ředitel naší školy si to myslí – že člověk nebude ničemu rozumět. Na rodičovský den se máma o něco opozdila. Moje učitelka – paní Buckfastová – mi pověděla, abych počkala venku před třídou, než se máma objeví. Zatímco jsem čekala na chodbě, slyšela jsem, jak ředitel Fellows říká paní Buckfastové, že moje máma je „jenom jedna další osamělá matka“. Tváře mi tehdy trochu zrudly podrážděním, protože si nemyslím, že by měl právo říkat takové věci. Když máma dorazila, byla zadýchaná a omlouvala se: „Promiň, promiň, promiň, nemohla jsem odejít z práce.“ Mně to ale nevadilo, protože jsem věděla, že přišla pozdě, protože musela jít pěšky, zatímco všichni ostatní měli auta. Tak jsem ji vzala za ruku a řekla: „To nevadí. Je to jenom deset minut.“ I když to ve skutečnosti bylo více než čtvrt hodiny.

Když jsme vešly společně dovnitř, paní Buckfastová prohlásila, že jsem „vysoce inteligentní, ale občas na docela jiné planetě“.

Pan Fellows se stále díval na mámu a já jsem věděla proč. Protože je mnohem krásnější než všechny ostatní maminky. Má husté hnědé vlasy a modré oči a nos, který je trošičku otočený nahoru, a hodně velké rty, co vypadají nádherně, když si je trochu přejede rtěnkou.

Ředitel začal mluvit. „Carmel má mimořádně bohatou slovní zásobu. A také její fantazie je úžasná. Nemyslím si, že vnímá svět stejně jako my ostatní.“ Pak se podíval na mě a řekl: „Jenže člověk může ztratit hlavu, pokud ji nemá pořádně přišroubovanou.“ Což mi připadalo hrubé. Zejména pak po tom, co předtím říkal o mamince. Když jsem nic neodpovídala, pokračoval: „Jako třeba minulý týden na školním výletě, kde jsme tě nemohli najít. A když jsme tě konečně našli, seděla jsi sama na lavičce a vypadala jsi, jako bys byla milion mil daleko. Opravdu moc jsme se báli, Carmel.“ A máma se přidala: „Co to mělo znamenat?“ Povzdechla jsem si a přestalo se mi líbit, že o mně mluví. Začala jsem se cítit neklidná a byla jsem opravdu ráda, když se paní Buckfastová usmála a řekla, že si je jistá, že z toho vyrostu, takže se z toho nemusí dělat příliš velká věda. Máma mi pak řekla, abych si to taky moc nebrala, a potom mě ještě vzala ve městě na pizzu. Neměla to původně vůbec v plánu. Takže jsme si to spolu užily. Vyprávěla mi vtipy, které začínají slovy „ťuk, ťuk“, až jsem se smála tak moc, že mi začala stříkat kola z nosu.

Po tátově křiku se mi nestýská. Chybí mi jenom jeho burácející hlas. Máma ale prohlašuje, že teď jsme tady jenom my dvě, a tak si můžeme dělat, co chceme. „Můžeme být spolu jako dva cvoci,“ říká. Někdy tancujeme v kuchyni kolem starého dřevěného stolu. Pustíme si nahlas rádio a používáme velké lžíce jako mikrofony.

Právě teď se nesnažím poslouchat, co maminka dole dělá. Ne jako tehdy, když se s tatínkem hádali. Jako kdybych byla jedno velké ucho, které se natahuje i za tím nejslabším zvukem. Teď jenom myslím na maminku, která je v kuchyni, přímo pod mou postelí, jak tam sedí a dává si ranní šálek čaje. Musím se smát – že vidím v duchu přesně, co dělá, ale ležím tady nahoře nad ní a ona mne vůbec nevidí. Pak uslyším zvuk, jako kdyby v mém pokoji cosi lehce bručelo.

Podívám se nahoru a v té chvíli uvidím nahoře na okně včelu. Teď už to zní spíš jako bzučení než jako bručení. Klekám si. Je to největší včela, jakou jsem kdy v životě viděla. Na těle má bílé kousíčky, jako když je někdo už starý člověk – nebo jak říká máma, „když prožívá zimu svého života“. Kdykoli se odrazí od okna, zabzučí zvláště hlasitě, jako kdyby to v ní vyvolávalo vztek. Netuší, že jí v cestě stojí sklo. Nedokáže pochopit, proč nemůže jen tak prolétnout ven na zahradu. A tak velice opatrně, protože vím, že včely mají žihadla jako jedovaté šípy, otevírám okno. Včela se ještě jednou odrazí od skla a pak vylétne ven. Zprvu si myslím, že spadne a narazí do země, ale ona vylétne vzhůru a zamíří nad zahradu až kamsi nad vršek jabloně.

Obléknu si legíny a své oblíbené tričko s fialovými a červenými proužky, které působí tak tlumeně a krásně ladí s mou pletí. Kromě toho v něm mám dlouhé ruce. Nemůžu se dočkat dne, který mne čeká. Než sejdu dolů, rozhodnu se, že nakreslím obrázek o festivalu pohádek. Najdu kousek papíru a kreslím tlustou tužkou sedícího muže. Má brýle a já si představuji příběh, který vypráví. Škrábu proto slova, jež mu vycházejí z úst. Pak ještě nakreslím králíčka, jenž mu sedí u nohou a má pusu dokořán, jak napjatě poslouchá.

Dole v kuchyni voní topinky a máma na sobě má džíny a květované tričko. Říkala mi, že květovaná trička jsou její „haute couture“. Donutila jsem ji, aby mi ta slova napsala, protože si je chci zařadit do své sbírky slov. Pak se jí ještě zeptám: „Platí, že tam půjdeme?“ Protože jeden nikdy neví.

Ona se otočí a usměje se na mne. „Ano, Carmel, jistěže.“

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

1

2

3

4

5

6